Ухвала
Іменем України 
17 вересня 2021 року                                                                                           
м. Київ
 
справа № 351/2249/20                                                                                                      
провадження № 51-4484 ск 21
 
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
 
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів:                       ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
 
розглянувши касаційну скаргу прокурора ОСОБА_4 , який брав участь 
у розгляді кримінального провадження в суді апеляційної інстанції, на ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 15 червня 2021 року, якою вирок Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 05 березня 2021 року щодо 
ОСОБА_5 залишено без змін,
встановив:
Вироком Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 05 березня 2021 року
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця 
АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
засуджено за ч. 3 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі – КК) до покарання 
у виді позбавлення волі на строк 3 роки. 
На підставі ст. 75 КК ОСОБА_5 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки та покладено на нього обов`язки, передбачені ст. 76 цього Кодексу.
Згідно з вироком суду, ОСОБА_5 визнано винним у тому, що він 16 травня 
2020 року близько 01 години приїхав у м. Снятин на автомобілі марки «Volkswagen Golf», 2011 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , який знаходився у нього 
в користуванні та належить на праві власності ОСОБА_6 , пошкодивши вхідні двері магазину « ІНФОРМАЦІЯ_2 », що розташований за адресою: 
АДРЕСА_2 , та перебуває в оренді приватного підприємця 
ОСОБА_7 , проник до приміщення, звідки таємно викрав товарно-матеріальні цінності, зокрема жіночий одяг, вартістю 190 783 гривень, з місця вчинення злочину зник, викраденим розпорядився на власний розсуд, чим спричинив потерпілому значної шкоди на вказану суму.
Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 15 червня 2021 року вирок суду першої інстанції залишено без змін.
У касаційній скарзі прокурор, не оспорюючи доведеності вини та правильності кваліфікації дій засудженого ОСОБА_5 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України 
про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного засудженому покарання тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та його особі через м`якість, просить скасувати ухвалу апеляційного суду й призначити новий розгляд 
у суді апеляційної інстанції.
На обґрунтування своїх вимог прокурор посилається на те, що апеляційний суд, 
всупереч вимог ст. 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК), не надав належної оцінки доводам апеляційної скарги прокурора щодо неправильного застосування районним судом закону України про кримінальну відповідальність, тобто ст. 75 КК, що призвело до невідповідності призначеного засудженому покарання тяжкості вчиненого ним злочину та його особі через м`якість. Зазначає, що наведені в ухвалі суду апеляційної інстанції обставини, які районний 
суд визнав пом`якшуючими, не дають підстав вважати, що вони знижують ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_5 злочину. Зокрема, апеляційний суд не врахував 
те, що злочином завдано шкоду на суму понад 190 000 гривень, а також суспільну небезпеку вчиненого, оскільки злочини проти власності є однією з найнебезпечніших груп злочинних діянь, які посягають на одне з найцінніших соціальних благ – право власності.
Перевіривши матеріали провадження, копії судових рішень та доводи касаційної скарги прокурора, Верховний Суд дійшов такого висновку.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу 
про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Висновок суду про доведеність винуватості  ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК, за обставин, установлених 
та перевірених місцевим судом за правилами ч. 3 ст. 349 КПК, а також правильність кваліфікації його дій за вказаною статтею у касаційній скарзі прокурором 
не оспорюються та не заперечуються. 
Прокурор у касаційній скарзі порушує питання про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме: ст. 75 КК, та недотримання судом першої інстанції визначених законом вимог, які стосуються призначення покарання 
і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).
Згідно зі ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч 
і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність 
в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покаранням та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Частиною 2 ст. 50 КК закріплено, що покарання має на меті не тільки кару, 
а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. 
Згідно з вимогами ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності 
й індивідуалізації. 
Стаття 75 КК передбачає можливість прийняття рішення про звільнення 
від відбування покарання з випробуванням, якщо суд, крім випадків засудження 
за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.
Як убачається з долучених до касаційної скарги копій судових рішень, суд першої інстанції, згідно з указаними нормами закону, врахував характер і ступінь тяжкості вчиненого злочину, який, згідно з нормами ст. 12 КК, є тяжким, наявність пом`якшуючих покарання обставин – щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, добровільне відшкодування завданого збитку, відсутність обтяжуючих покарання обставин, дані про особу винного, який неодружений, непрацюючий, раніше не судимий, з багатодітної сім`ї (бабуся, мати, брати, сестри та племінник), 
яка перебуває у скрутному матеріальному становищі, підтримує хороші стосунки 
з членами сім`ї, кримінальних зв`язків не має, на обліку у лікарів нарколога 
та психіатра не перебуває, за місцем проживання характеризується позитивно. Також місцевий суд, призначаючи ОСОБА_5 покарання, урахував думку потерпілої, 
яка вказала, що претензій до останнього немає, завдані збитки відшкодовано, 
й просила суворо не карати, думку прокурора, а також інформацію з досудової доповіді, в якій зазначено, що існує середня ймовірність вчинення ОСОБА_5 повторного правопорушення і виправлення останнього можливе без ізоляції 
від суспільства, та призначив ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі 
у межах санкції ч. 3 ст. 185 КК, із застосуванням статей 75, 76 КК, звільнивши останнього від відбування покарання з випробуванням. 
Враховуючи викладене, суд першої інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, встановлених Кримінальним кодексом України. 
Зі змісту касаційної скарги та долученої до неї копії ухвали апеляційного суду вбачається, що прокурор, не погоджуючись із вироком місцевого суду, оскаржив 
його в апеляційному порядку, у своїй скарзі наводив доводи щодо невідповідності призначеного засудженому покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та його особі через м`якість, які за змістом та суттю є аналогічними доводам, викладеним прокурором у касаційній скарзі.
Під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку цей суд перевірив усі посилання та доводи, викладені прокурором у згаданій апеляційній скарзі, і, не встановивши підстав для скасування або зміни вироку місцевого суду, вмотивовано відмовив у задоволенні заявлених апеляційних вимог, навівши достатні аргументи та підстави для прийняття такого рішення. 
Зокрема апеляційний суд у своїй ухвалі зазначив, що посилання прокурора 
на    призначення      ОСОБА_5   судом   першої   інстанції   необґрунтовано   м`якого 
покарання і безпідставного застосування ст. 75 КК, не ґрунтуються на змісті вироку та матеріалах справи.
Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК.
Підстав для сумніву в правильності висновків суду апеляційної інстанції немає.
Що стосується доводів касаційної скарги прокурора про неврахування апеляційним судом тих обставин, що злочином завдано шкоду на суму понад 190 000 гривень, 
то вони не заслуговують на увагу, оскільки завдана значна шкода потерпілому врахована при кваліфікації дій засудженого, передбачених у диспозиції ч. 3 ст. 185 КК. 
На переконання суду касаційної інстанції, призначене ОСОБА_5 покарання, виходячи з принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації, є співмірним протиправному діянню, достатнім для виправлення засудженого 
та попередження вчинення нимнових злочинів і не може вважатися явно несправедливим внаслідок м`якості чи недостатнім для досягнення мети заходу примусу.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були 
би безумовними підставами для скасування чи зміни судового рішення, у касаційній скарзі не наведено.
З огляду на викладене, суд вважає, що підстав для задоволення касаційної скарги прокурора з мотивів, наведених у ній, немає, а тому відповідно до п. 2 ч. 2  ст. 428 КПК у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора слід відмовити.
Беручи до уваги наведене, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Верховний Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора ОСОБА_4 , який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді апеляційної інстанції, на ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 15 червня 2021 року, якою вирок Снятинського районного суду Івано-Франківської області 
від 05 березня 2021 року щодо ОСОБА_5 залишено без змін.
Ухвала оскарженню не підлягає.
С у д д і :

 
ОСОБА_1                       ОСОБА_2                                ОСОБА_3