ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/26290/20                                                                  Суддя (судді) першої інстанції: Літвінова А.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  07 липня 2021 року                                                                                            м. Київ

          Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
          головуючий суддя                    Грибан І.О.,
          судді:                                        Кузьмишина О.М.,
                                                  Лічевецький І.О., 
          
          за участі:
          секретар с/з                              Піскунова О.Ю.,
          пр-к відповідача                    Кириченко О.О.

          розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Центрального міжрегіонального управління  Міністерства юстиції України (м.Київ) на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 лютого 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного територіального управління  юстиції у Київській області про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, 
У С Т А Н О В И В:

           ОСОБА_1 (далі-позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовною заявою до Ліквідатора Головного територіального управління юстиції у Київській області Прилуцької Марини Олександрівни (далі-відповідач 1), Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (далі-відповідач 2), в якій просив:
          - визнати протиправною бездіяльність ліквідатора Головного територіального управління юстиції у Київській області щодо затримки виплат при звільненні ОСОБА_1 ;
          - стягнути з Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки виплати при звільненні у розмірі 91676 (дев`яносто одна тисяча шістсот сімдесят шість) гривень 04 копійки.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 лютого 2021 року позовні вимоги задоволено: визнано протиправною бездіяльність ліквідатора Головного територіального управління юстиції у Київській області щодо затримки виплат при звільненні ОСОБА_1 та стягнуто з Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки виплати при звільненні у розмірі 91676 (дев`яносто одна тисяча шістсот сімдесят шість) гривень 04 копійки.
Не погодившись з вказаним рішенням відповідач - Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ),  подав апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив ухвалене рішення скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог.
В апеляційній скарзі  зокрема зазначав про пропущення позивачем строку звернення з даним позовом до суду. 
Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 19.04.2021року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) та справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.
Позивачем подано відзиви на апеляційну скаргу, у якому він вказую на безпідставність доводів апелянта та необґрунтованість апеляційної скарги і просить відмовити у її задоволенні.
В судовому засідання представник апелянта апеляційну скаргу підтримав з тих самих підстав.
Позивач в судове засідання не з`явився. Подав заяву про розгляд справи за його відсутності.
Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу в межах доводів апеляційної скарги, надаючи оцінку правильності застосування судом першої інстанцій норм матеріального та процесуального права, звертає увагу на  наступне.
Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що позивачем строк звернення до суду не пропущено, а затримка проведення розрахунку при звільненні підтверджується наявними в матеріалах справи доказами.
Справа розглянута судом першої інстанції у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін,  при цьому суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для розгляду справи за правилами загального позовного провадження.
Колегія суддів вважає такі висновок суду першої інстанції помилковими, з огляду на наступне.
Відповідно до  ст.12 Кодексу адміністративного судочинства України  (далі -  КАС України)    адміністративне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку позовного провадження (загального або спрощеного).
Спрощене позовне провадження призначене для розгляду справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.
Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.
Відповідно до п.1 ч.6 ст. 12 Кодексу адміністративного судочинства України справами незначної складності є справи щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, окрім справ , в яких позивачем є службові особи, які у значенні Закону України «Про запобігання корупції» займають відповідальне та особливо відповідальне становище.
Як убачається з позовних вимог та матеріалів справи, спір між сторонами виник з правовідносин проходження позивачем публічної служби, зокрема щодо  затримки проведення розрахунку при звільненні його з посади начальника Головного територіального управління  юстиції у Київській області.
Отже, даний спір мав бути розглянутий, з урахуванням вимог  ст.12 КАС України, за правилами загального позовного провадження.
Однак, судом першої інстанції ухвалою від 30 жовтня 2020 року  призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, чим порушено вимоги  ст.12 КАС України.
Відтак, зважаючи на вищевикладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції винесене з порушенням норм процесуального права, що є обов`язковою підставою для його скасування.
Розглядаючи справу у межах заявлених позовних вимог, надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає таке.
          Позивач звернувся в суд з позовом в якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність ліквідатора Головного територіального управління юстиції у Київській області щодо затримки виплат при звільненні ОСОБА_1 ;
- стягнути з Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки виплати при звільненні у розмірі 91676 (дев`яносто одна тисяча шістсот сімдесят шість) гривень 04 копійки.
В обґрунтування позовних вимог зазначав, що наказом Міністерства юстиції України від 26.12.2019 №4375/к позивача звільнено з посади начальника Головного територіального управління юстиції у Київській області 17.02.2020 на підставі пункту 1-1 частини першої статті   87 Закону України «Про державну службу» у зв`язку з ліквідацією Головного територіального управління юстиції у Київській області.
При звільненні йому не виплачено всіх сум, що повинні були бути виплачені в день звільнення, відповідно до статті 116 Кодексу законів про працю України. Відповідно до  довідки-виписки банку АТ КБ «Приватбанк» по особовому рахунку/картці станом на 18.09.2020 повний розрахунок по заробітній платі здійснено лише 23.03.2020.
Позивач вказує на протиправну бездіяльність ліквідатора Головного територіального управління юстиції у Київській області, що виразилась у не проведенні повного та належного розрахунку при звільненні, то вважаю, що це є підставою для виплати мені середнього заробітку за весь час затримки виплат при звільненні з 18.02.2020 по 23.03.2020 у відповідному розмірі.
Представником Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) 27.11.2020 подано відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити в задоволенні позовних вимог, зазначивши, що Головне територіальне управління юстиції у Київській області після проведення змін до кошторису у березні 2020 року здійснило розрахунок коштів належних до виплати при звільненні ОСОБА_1 , що свідчить з платіжних доручень, і не заперечується позивачем. Вказано, що при звільненні з позивачем було проведено повний розрахунок, що підтверджуєтеся довідкою АТ КБ «Приват Банк» від 18.09.2020, яка надана позивачем. А виплата вихідної допомоги відповідно до внесених законодавчих змін була виплачена 23.03.2020.
Головою ліквідаційної комісії з ліквідації Головного територіального управління юстиції у Київській області Прилуцькою Мариною Олександрівною 30.11.2020 подано відзив на позовну заяву, в якому остання просить відмовити в задоволенні позовних вимог, вказавши, що виплата всіх належних позивачу коштів була здійсненна в грудні 2019 року, а вихідна допомога відповідно до закону який став чинним в 2020 році була виплачена 20.03.2020.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 47 Кодексу законів про працю України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Відповідно до вимог статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.
Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Водночас, відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України   встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 21 квітня 2020 року у справі №823/2064/16 (адміністративне провадження №К/9901/22971/18), від 06 лютого 2020 року у справі №806/305/17 (адміністративне провадження №К/9901/21368/18).
Разом з цим, Конституційний Суд України в Рішенні № 4-рп/2012 від 22 лютого 2012 року щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237 цього Кодексу роз`яснив, що згідно зі статтею 47 Кодексу законів про працю України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу законів про працю України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
З вказаного слідує, що передбачений частиною першою статті 117 Кодексу законів про працю України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 Кодексу законів про працю України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.
Отже виходячи з аналізу вищевикладеного, можна прийти до висновку, що не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При цьому, суд враховує висновки Пленуму Верховного Суду України, викладені в його постанові від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», у якій, зокрема, зазначено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 Кодексу законів про працю України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе, що в цьому немає його вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.
У разі не проведення розрахунку у зв`язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум, вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.
З вказаного слідує, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.
Як вбачається з матеріалів справи, на підставі наказу Міністерства юстиції України від 26.12.2019 №4375/к ОСОБА_1 звільнено з посади начальника Головного територіального управління юстиції у Київській області 17 лютого 2020 року.
Фактичний розрахунок при звільненні з позивачем здійснено 23.03.2020, що не заперечується відповідачами.
Тобто, з вказаного слідує, що остаточний розрахунок відповідачем здійснено не в день звільнення позивача, а з порушенням строків встановлених статтею 116 Кодексу законів про працю України, а саме - 23.03.2020.
Таким чином, затримка остаточного розрахунку з позивачем становить з 17.02.2020 по 23.03.2020, оскільки 23.03.2020 є днем припинення правопорушення щодо невиплати позивачу всіх сум, що належать позивачу від власника або уповноваженого ним органу.
При цьому, суд звертає увагу, що відповідачами не заперечується факт не проведення своєчасного повного розрахунку з позивачем при звільненні.
Крім того, колегія суддів звертає увагу, що відповідачем, в порушення вимог ст. 116 КЗпП України,  не надано суду доказів того, що позивача було повідомлено про розмір належних до виплати при звільненні сум та дату їх виплати.
Також, доказів щодо виплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідачем суду надано не було. А відтак відповідно до       статті 117 Кодексу законів про працю України       позивач має право на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
При цьому колегія суддів  зазначає, що ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими       Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, з відшкодування, передбачене       статтею 117 Кодексу законів про працю України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, в тому числі й після прийняття судового рішення.
Такі висновки суду узгоджуються з правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 у справі №821/1083/17.
Зважаючи на викладене, суд дійшов до висновку про необхідність задоволення адміністративного позову.
Щодо строків звернення до суду, колегія суддів зазначає про наступне.
          Відповідно до вимог чч.1,2 та 5 ст.122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
          Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
Як вже зазначалося вище, відповідач не надав доказів того, що позивача було належним чином та своєчасно повідомлено про належні до виплати суми та дату здійснення таких виплат.
Остаточний розрахунок з позивачем проведено 23.03.2020 шляхом перерахування коштів на банківський рахунок позивача.
Разом з тим, з 12.03.2020 по 22.05.2020 відповідно до постанови Кабінету Міністрів України « 211 від 11.03.2020 року «Про запобігання поширенню на території України короновірусу COVID-19» на всій території України встановлено карантин.
В свою чергу. Колегія суддів звертає увагу , що з 02.04.2020 року набрав чинності  Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби COVID-19» від 30.03.2020 №540-IX.
          Відповідо до п.3 Розділу IV КАС України 3. Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені  в тому числі статтею 122  цього Кодексу, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, подання доказів, витребування доказів, забезпечення доказів, а також строки звернення до адміністративного суду, подання відзиву та відповіді на відзив, заперечення, пояснень третьої особи щодо позову або відзиву, залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви, пред`явлення зустрічного позову, розгляду адміністративної справи, апеляційного оскарження, розгляду апеляційної скарги, касаційного оскарження, розгляду касаційної скарги, подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами продовжуються на строк дії такого карантину.
          Строк, який встановлює суд у своєму рішенні, не може бути меншим, ніж строк дії карантину, пов`язаного із запобіганням поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19).
Зазначені положення діяли до 06.08.2020, тобто до набрання чинності Законом України №731-IX від 17.07.2020.
Також, з виписки з медичної картки амбулаторного хворого, вбачається, що з 20.05.2020 по 31.07.2020 позивач перебував на лікуванні з діагнозом короновірусна інфекція клінічно.
Отже, позивач не мав можливості  з`ясувати дату проведення остаточного розрахунку, а строк звернення до суду продовжувався на законодавчому рівні.
Про проведення остаточного розрахунку позивачу стало відомо лише 18.09.2020 року.
Отже, колегія суддів приходить до висновку, що позивачем строк звернення до суду пропущено з поважних причин.
Визначаючи суму середнього заробітку за час затримки розрахунку, колегія суддів  виходить з наступного.
Відповідно до пункту 21 постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці»         при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого   постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100         (далі - Порядок №100). Цей нормативний акт не застосовується лише тоді, коли середня заробітна плата визначається для відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я, та призначення пенсії.
Відповідно до абзацу 3 пункту 2 Порядку №100, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.
Пунктом 8 Порядку №100 передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів.
Так, відповідно до довідки про заробітну плату ОСОБА_1 , виданої Головою ліквідаційної комісії з ліквідації Головного територіального управління юстиції у Київській області, заробітна плата позивача за жовтень 2019 року складає 77717,56 грн., за листопад 2019 року - 2501,65 грн.; сума середньоденної заробітної плати складає 3819,96 грн..
Інших документів, які б підтверджували розмір середньомісячного грошового забезпечення відповідачем не надано.
Враховуючи, що позивача звільнено 17.02.2020, а повний розрахунок здійснено 23.03.2020, то кількість робочих днів за період з 18.02.2020 по 23.03.2020 становить 24 дні.
З огляду на зазначене, сума середнього заробітку, що підлягає виплаті за час затримки розрахунку при звільненні позивача становить: 91679,04 грн. (3819,96       грн. х 24 днів).
Таким чином, позивач має право на стягнення з відповідача середнього заробітку у розмірі 91679 (дев`яносто одна тисяча шістсот сімдесят дев`ять гривень) 04 копійки за час затримки виплати заробітної плати за період з 18.02.2020 по 23.03.2020.
Крім того, згідно пункту 3 постанови Кабінету Міністрів України від 09.10.2019 №870 «Деякі питання територіальних органів Міністерства юстиції» встановлено, що міжрегіональні територіальні органи Міністерства юстиції, що утворюються є правонаступниками територіальних органів Міністерства юстиції, що ліквідуються, зокрема, правонаступником Головного територіального управління юстиції у Київській області визначено Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ).
Таким чином, стягнення на користь позивача середнього заробітку у розмірі 91679, 04 грн. за час затримки виплати заробітної плати підлягає з Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ).
Доводи апеляційної скарги є неспроможними, та судом апеляційної інстанції відхиляються.
Згідно п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
У відповідності до ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції допущено порушення норм процесуального права, що тягне за собою скасування судового рішення та ухвалення нового. Оскільки, колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість позовних вимог, то слід ухвалити нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Керуючись статтями 308, 310, 315, 317, 321, 322, 329, 331 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ: 

          Апеляційну скаргу Центрального міжрегіонального управління  Міністерства юстиції України (м.Київ) задовольнити частково.
          Рішення Окружого адміністративного суду м.Києва  від  18 лютого 2021 року скасувати.
          Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.
          Визнати протиправною бездіяльність ліквідатора Головного територіального управління юстиції у Київській області щодо затримки виплат при звільненні ОСОБА_1 за період з 18.02.2020 по 23.03.2020.
          Стягнути з Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (01001, м. Київ, пров. Музейний, 2-д, код ЄДРПОУ 43315602) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 91679 (дев`яносто одна тисяча шістсот сімдесят дев`ять гривень) гривень 04 копійки.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328, 329 КАС України.

          Головуючий суддя                                                                      І.О.Грибан

          Судді:                                                                                          О.М.Кузьмишина

                                                                                                    І.О.Лічевецький

(повний текст постанови складено 07.07.2021р.)