ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 528/1225/19  Номер провадження 22-ц/814/1636/21	Головуючий у 1-й інстанції Татіщева Я. В.  Доповідач ап. інст. Абрамов П. С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2021 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
       Головуючого судді: Абрамова П.С.
       Суддів:  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
       за участю секретаря судового засідання - Міщенко Я.О.,
       представників відповідача (Товариства з обмеженою відповідальністю «Нібулон») - адвоката Висоцького В.П., адвоката ОСОБА_3 , 
       третьої особи - ОСОБА_4 , 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну  скаргу ОСОБА_5 
на  рішення Гребінківського районного суду Полтавської області від 27 квітня 2021 року, ухваленого під головуванням судді Татіщевої Я.В. 
по цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Нібулон», третя особа - ОСОБА_4 , про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу 
УСТАНОВИВ:
короткого змісту позовних вимог і рішення суду першої інстанції
В грудні 2019 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю Сільськогосподарське підприємство «НІБУЛОН» (далі по тексту – ТОВ СП «НІБУЛОН») про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Вказував, що він з 04 липня 2013 року по 23 грудня 2015 року перебував у трудових відносинах з відповідачем, працював на посаді оператора диспетчерської руху та навантажувально-розвантажувальних робіт на автомобільному транспорті філії «Мар`янівська» ТОВ СП «НІБУЛОН». 
23.12.2015 року його було звільнено наказом №82-к за п.3 ст. 36 КЗпП України у зв`язку зі вступом на військову службу.
Зазначає, що 19 березня 2014 року його було призвано у Збройні сили України згідно указу Президента України №303/2014 від 17.03.2014 року «Про часткову мобілізацію». 
З 14.12.2015 року він продовжив військову службу за контрактом. 
Таким чином, з 19.03.2014 року по теперішній час безперервно перебуває на військовій службі, а його звільнення з роботи порушує вимоги ч.3 ст. 119 КЗпП України.
Трудову книжку позивач отримав 23.12.2015 року, а копію наказу про звільнення після 28.11.2019 року. Оскільки після отримання трудової книжки позивач виїхав до місця несення військової служби в інший регіон, він не мав можливості в установлений чинним законодавством строк звернуться до суду з позовом, а тому просить поновити йому строк звернення до суду. 
Рішенням Гребінківського районного суду Полтавської області від 27 квітня 2021 року в задоволенні позовних вимог було відмовлено.
короткого змісту вимог апеляційної скарги
В апеляційній скарзі ОСОБА_5 прохав рішення місцевого суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог.
узагальнених доводів особи, яка подала апеляційну скаргу
Вказував, що висновки місцевого суду в частині відсутності поважних причин для поновлення строку звернення до суду зроблені з порушенням вимог матеріального та процесуального права. 
Місцевий суд належним чином не врахував ту обставину, що копію наказу про звільнення він отримав лише 28.11.2019 року. До цього часу він перебував на військовій службі та не мав об`єктивної можливості звернутися до суду з позовом про поновлення на роботі. 
Крім того, в країні були введені карантинні заходи.
Зазначав, що до позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу строки позовної давності не застосовуються.
узагальнених доводів та заперечень інших учасників справи
У відзивах на апеляційну скаргу ТОВ СП «НІБУЛОН» та третя особа, ОСОБА_4 , прохали апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення місцевого суду без змін.
Зазначали, що висновки місцевого суду відповідають вимогам матеріального та процесуального права.
встановлених судом першої інстанції та неоспорених обставин, а також обставин, встановлених судом апеляційної інстанції, і визначених відповідно до них правовідносин; доводів, за якими суд апеляційної інстанції погодився або не погодився з висновками суду першої інстанції; мотивів прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим судом ОСОБА_5 працював на посаді оператора диспетчерської руху та навантажувально-розвантажувальних робіт на автомобільному транспорті філії «Марянівська» ТОВ СП «НІБУЛОН» з 04 липня 2013 року.
З 19.03.2014 року ОСОБА_5 перебував на військовій службі, що підтверджується копіями: військового квитка; посвідчення офіцера; контракту про проходження громадянами України військової служби у Збройних силах України на посадах осіб офіцерського складу від 14.12.2015 року, який набрав чинності 24.12.2015 року, посвідчення учасника бойових дій, витягом з наказу №193 від 22.12.2015 року, витягом з наказу №14 від 19.03.2014 року, витягом з наказу №33РС від 09.03.2015 року, витягом з наказу №301 від 24.12.2015 року командира військової частини польова пошта НОМЕР_1 (п стройовій частині) с.Гончарівське (т.1 а.с. 9-10, 14-15, 18-19, 65, 67-68, 104, 133-137).
Наказом №13-к від 31.03.2014 року ТОВ СП «Нібулон» Філія «Мар`янівська», ОСОБА_5 було увільнено від роботи з 19.03.2014 року як працівника, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації, зі збереженням місця роботи (посади) та середнього заробітку (т.1 а.с. 66).
Наказом №8-к від 18.03.2015 року було продовжено увільнення від роботи ОСОБА_5 , який продовжує військову службу у зв`язку з прийняттям на військову службу за контрактом (т.11 а.с. 69).
23.12.2015 року наказом №81-к було припинено увільнення ОСОБА_5 від роботи на підставі заяви позивача, довідки Гребінківського РВК (т.1 а.с. 71-73).
23.12.2015 року наказом №82-к від він був звільнений за п.3 ст.36 КЗпП України, та в той же день отримав трудову книжку (т.1 а.с. 13, 70, 74, 76-79).
Встановивши зазначені обставини, місцевий суд дійшов висновку, що звільнення ОСОБА_5 з роботи проведено всупереч вимогам ст. 119 КЗпП України, згідно з якою на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватися у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку. Працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України "Про військовий обов`язок і військову службу", «Про альтернативну (невійськову) службу", «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів. За працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".
У відповідача ТОВ СП «Нібулон» були відсутні правові підстави для звільнення позивача ОСОБА_5 у зв`язку з призовом на строкову військову службу та було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду.
Рішення місцевого суду в зазначеній частині сторонами не оскаржується та висновки місцевого суду в цій частині сторонами не оспорюються. 
Місцевий суд також установив, що трудову книжку із записом про звільнення ОСОБА_5 отримав 23.12.2015 року. Даний факт не заперечувався в судовому засіданні позивачем та його представником. 
Проаналізувавши зміст укладених контрактів про проходження військової служби місцевий суд дійшов висновку, що у період з 24.12.2015 року по 16 січня 2019 року ОСОБА_5 з поважних причин пропустив строк звернення до суду. В зазначеній частині висновки місцевого суду сторонами також не оспорюються.
Місцевий суд установив, що наказом №14 від 16.01.2019 року командира військової частини НОМЕР_2 направлено для подальшого проходження військової служби до ІНФОРМАЦІЯ_1 , де наказом №9 від 17.01.2019 року позивача було зараховано до списків особового складу Гребінківського РВК (т.1 а.с. 179-180). 
Встановивши вказану обставину, дослідивши причини пропуску строку звернення до суду лише в грудні 2019 року місцевий суд дійшов висновку, що поважних причин пропуску строку звернення до суду починаючи з 17 січня 2019 року позивачем не доведено, що є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог.
Перевіривши  законність та обґрунтованість рішення місцевого суду  в зазначеній  частині,  апеляційний  суд  дійшов  наступних висновків. 
Згідно з ч.1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
Відповідно до ст. 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.
Згідно з п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 06.11.1992 року передбачено, що якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав.
Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, копію трудової книжки із записом про звільнення позивач отримав 23 грудня 2015 року.
Таким  чином,  перебіг місячного строку звернення ОСОБА_5  до суду  розпочався  з 23.12.2015 року.
Доводи ОСОБА_5 про те, що копію наказу про звільнення він отримав 28 листопада 2019 року, не спростовують висновку місцевого суду про початок перебігу строку звернення до суду з моменту отримання трудової книжки, тобто з 23 грудня 2015 року, а не з моменту отримання копії наказу про звільнення.
Місцевий суд вірно дійшов висновку про те, що наказом №9 від 17.01.2019 року позивача було зараховано до списків особового складу Гребінківського РВК (т.1 а.с. 179-180). 
Тобто, з  цього часу ОСОБА_5 мав  реальну  можливість реалізувати своє право на звернення  до суду для відновлення трудових прав. 
Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність – це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).
У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави  для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata (принцип юридичної визначеності), коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні у часі, ні в підставах для поновлення строків (пункт 41 рішення у справі "Пономарьов проти України" (Заява N 3236/03).
Згідно з усталеною судовою практикою поважними визнаються обставини, які виникли або тривали протягом строку звернення до суду оскарження, є об`єктивними, не залежать від дій особи і пов`язані з дійсними істотними перешкодами для своєчасного звернення до суду в конкретній справі.  
Відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Під час судового розгляду справи позивачем ОСОБА_5 не надано доказів, які б підтверджували той факт, що проходячи службу в Гребінківському РВК, місце розташування якого знаходиться в Гребінківському районі, він був об`єктивно позбавлений можливості у період з 17.01.2019 року протягом місячного терміну звернутися до суду 
ОСОБА_5   не  надано  жодних належних та допустимих доказів, які  б давали  підстави для висновку  про наявність об`єктивних причин, які не залежали від дій особи і пов`язані з дійсними істотними перешкодами  для звернення до суду. 
Проходження служби у Гребінківському військовому комісаріаті під час особливого періоду, саме по собі не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду. 
Доводи апеляційної скарги в тій частині, що ОСОБА_5 працював на трьох посадах та часто виїжджав за межі району, не є об`єктивними причинами, які б позбавляли його можливості протягом тридцяти діб звернутися до суду. Жодних доказів щодо вказаних обставин позивачем не надано.
Є безпідставними і доводи скарги в частині незастосування судом висновків, висловлених в рішення Конституційного суду України № 8 рп /2013 від 15.10.2013 року.         Працівник має право на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу, право  на яке  виникає  лише  в разі  скасування наказу  про звільнення працівника  з роботи (ст. 235 КЗпП України).
Решта доводів апеляційної скарги висновків місцевого суду також не спростували. 
висновків за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції
Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи, що рішення місцевого суду ухвалене з дотриманням вимог матеріального та процесуального права підстави для його зміни чи скасування відсутні.
Оскільки в задоволенні апеляційної скарги необхідно відмовити , підстави для відшкодування судових витрат понесених під час апеляційного розгляду справи відсутні.
Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Гребінківського районного суду Полтавської області від 27 квітня 2021 року - залишити без задоволення. 
Рішення Гребінківського районного суду Полтавської області від 27 квітня 2021 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції, яким є Верховний Суд.
У разі оголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, строк на касаційне оскарження обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складений 16 липня 2021 року. 

Головуючий суддя                                                          П.С. Абрамов

Судді                                                                 С.М. Бондаревська

Л.І. Пилипчук