УКРАЇНА
ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
                                                                               Справа № 686/2149/21
Провадження № 22-ц/4820/1200/21
Категорія: 19, 27

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

05 серпня 2021 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд в складі 
колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ
Корніюк А.П. (суддя – доповідач), П`єнти І.В., Талалай О.І. 
секретар судового засідання Садік Н.Д. 

розглянув в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу №686/2149/21 за апеляційною скаргою АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» на заочне рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 18 травня 2021 року (повне судове рішення складено 18 травня 2021 року, суддя Салоїд Н.М.) у справі за позовом АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Заслухавши доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги і матеріали справи, суд
в с т а н о в и в:

Звертаючись до суду із позовом АТ КБ «ПРИВАТБАНК» (далі – Банк) вказувало, що ОСОБА_1 звернувся до Банку з метою отримання банківських послуг, у зв`язку із чим підписав Заяву №б/н від 10.12.2018, згідно якої отримав кредит у розмірі 100000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» і «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та Банком Договір про надання банківських послуг (далі – Договір), що підтверджується підписом у заяві. При встановленні та зміні кредитного ліміту Банк керувався п.п.2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 Договору, на підставі яких відповідач при укладені Договору дав свою згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою Банку. Позивач зазначав, що ним виконанні взяті на себе зобов`язання за Договором в повному обсязі, тоді як відповідач не надав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, у зв`язку із чим станом на 02.07.2020 виникла заборгованість у розмірі 131488,04 грн, з яких: 103514,15 грн – заборгованість за кредитом; 27973,89 грн – заборгованість за процентами за користування кредитом. Тому позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 131488,04 грн заборгованості за кредитним договором №б/н від 10.12.2018 та судові витрати.
Заочним рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 18 травня 2021 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» 100000 грн заборгованості за кредитним договором №б/н від 10.12.2018 та 1726,39 грн судових витрат, а всього – 101726,39 грн. В решті позову відмовлено.
Не погоджуючись із цим рішенням суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог, АТ КБ «ПРИВАТБАНК» оскаржив його в апеляційному порядку, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Так, Банк посилається на те, що суд першої інстанції не врахував, що кредитний ліміт є поновлювальною кредитною лінією, тобто відповідач може використовувати кредитні кошти, погашати заборгованість та знову користуватися кредитними коштами. Із розрахунку заборгованості та виписки за картрахунками відповідача чітко вбачаються всі операції по зняттю (використанню) кредитних коштів, а також всі операції з часткового погашення заборгованості; крім цього, з виписки вбачається, що відповідач користувався послугою «Оплата частинами». Позивач вважає, що суд першої інстанції не встановив дійсного розміру заборгованості ОСОБА_1 за фактично отриманими кредитними коштами та безпідставно зменшив заборгованість відповідача за тілом кредиту, звільнивши його від обов`язку повернути отримані кредитні кошти в повному обсязі. Також, Банк вказує, що в паспорті споживчого кредиту сторони узгодили зокрема процентну ставку в межах та поза межами пільгового періоду, процентну ставку, яка застосовується при невиконанні зобов`язання щодо повернення кредиту, а тому суд безпідставно відмовив у стягненні прострочених відсотків. Таким чином, оскільки суд першої інстанції порушив порядок, встановлений для вирішення питання, допустив однобічність та неповноту судового розгляду, тому Банк просить колегію суддів скасувати оскаржуване рішення в частині відмовлених позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги АТ КБ «ПРИВАТБАНК» задовольнити; в іншій частині рішення залишити без змін.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Положеннями ч. 2 ст. 247 ЦПК України передбачено, що у разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.
Встановлено, що апелянтом оскаржується заочне рішення Хмельницького міськрайонного суду від 18 травня 2021 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог. В решті рішення сторонами не оскаржується. 
Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного.
Згідно п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині, або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права.
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. (ч. 1 ст. 263 ЦПК України). 
Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення в частині відмови у стягненні заборгованості по процентам за користування кредитом відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України. 
Однак, судова колегія не погоджується з мотивами відмови суду у стягненні частини заборгованості по тілу кредиту у розмірі 3514,15 грн.
Так, стягуючи з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитом в сумі 100000 грн в межах наданого кредитного ліміту, Хмельницький міськрайонний суд виходив з доведеності факту отримання позичальником кредитних коштів в зазначеному розмірі та неналежного виконання останнім своїх кредитних зобов`язань.
В цій частині рішення суду першої інстанції апеляційним судом не переглядається, оскільки учасниками справи не оскаржується.
Оскільки апелянтом оскаржується рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог, тому предметом апеляційного перегляду є рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні з відповідача 3514,15 грн заборгованості по кредиту (103514,15 грн (позовні вимоги) – 100000 грн (заборгованість за кредитом, що задоволена судом першої інстанції)) та 27973,89 грн заборгованості по процентам за користування кредитом. 
Судом першої інстанції встановлено, що факт укладення між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» (правонаступником якого є АТ КБ «ПРИВАТБАНК») і ОСОБА_1 кредитного договору від 10 грудня 2018 року підтверджується письмовою Анкетою - заявою позичальника про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, підписаною уповноваженою банком особою та відповідачем, відповідно до якої ОСОБА_1 погодився, що ця Анкета-заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, що розміщенні на офіційному сайті Банку в мережі Інтернет за адресою privatbank.ua і Тарифами становлять укладений між сторонами договір про надання банківських послуг, екземпляр якого позичальник отримав шляхом самостійного роздрукування і погодився із зміною строку позовної давності (а.с.16-17). 
Як слідує із довідки АТ КБ «ПРИВАТБАНК» в межах кредитного договору №б/н позичальник отримав три кредитні карти: № НОМЕР_1 строком дії до 12/19; № НОМЕР_2 , строком дії до 03/21, № НОМЕР_3 строком дії до 05/21 (а.с. 15).
З виписки по особовому рахунку вбачається, що ОСОБА_1 отримував кредитні кошти та користувався ними, періодично погашаючи заборгованість (а.с. 83- 110).
За розрахунками Банку, доданим до позову, станом на 02 липня 2020 року відповідач має кредитну заборгованість в розмірі 131488,04 грн, із них: 103514,15 грн - заборгованість за кредитом, 27073,89 грн - заборгованість по відсоткам за користування кредитом.
Відповідно до ч 1, 2 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).
За змістом ч 1, 2 ст. 207 ЦК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч.1 ст.626 ЦК України).
В силу ч.1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Згідно зі ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Як передбачено ч. 1 ст. 633 ЦК України, публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо).
Із положень ч. 1 ст. 634 ЦК України слідує, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, є фінансовою послугою (п. 6 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» від 12 липня 2001 року №2664-ІІІ).
Відповідно до ч. 1 ст. 6 цього Закону (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) фінансові послуги відповідно до положень цього Закону надаються суб`єктами підприємницької діяльності на підставі договору. Договір, якщо інше не передбачено законом, повинен містити: 1) назву документа; 2) назву, адресу та реквізити суб`єкта підприємницької діяльності; 3) прізвище, ім`я і по батькові фізичної особи, яка отримує фінансові послуги, та її адресу; 4) найменування, місцезнаходження юридичної особи; 5) найменування фінансової операції; 6) розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків; 7) строк дії договору; 8) порядок зміни і припинення дії договору; 9) права та обов`язки сторін, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору; 10) інші умови за згодою сторін; 11) підписи сторін.
Частиною 1 статті 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
За змістом ч 1, 2 ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.
Згідно з ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
В силу ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком (ч. 1 ст. 546 ЦК України).
Із норм ст. 547 ЦК України слідує, що правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.
Як передбачено ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Відповідно до ч 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
На підтвердження вимог щодо стягнення із відповідача заборгованості за кредитом, заборгованості по відсоткам за користування кредитом АТ КБ «ПриватБанк» надало суду: розрахунок заборгованості за кредитним договором станом на 02.07.2020; Анкету - заяву ОСОБА_1 від 10.12.2018; довідки про видачу ОСОБА_1 кредитних карт в межах кредитного договору №б/н та про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти, оформленої на ОСОБА_1 , копію паспорту споживчого кредиту від 10.12.2018; Тарифи; Умови та Правила надання банківських послуг; витяг з Протоколу №30 засідання правління від 31.07.2018, блок 9, рішенням якого затверджено зміни та доповнення до Умов та Правил надання банківських послуг. 
Судова колегія вважає, що відсутні підстави для стягнення із ОСОБА_1 на користь позивача 3514,15 грн заборгованості за кредитом виходячи із недоведеності позивачем наявності такої заборгованості.
Як вбачається із розрахунку заборгованості за договором №б/н від 10.12.2018, укладеного між Банком та  ОСОБА_1  станом на 02.07.2018 (а.с. 10 - 13), що наданий Банком з 05.01.2019 по 31.12.2019 проценти за користування кредитними коштами нараховувалися Банком на поточну заборгованість за відсотковою ставкою 37,2%; за період з 01.06.2019 року по 31.12.2019 проценти на поточну та прострочену заборгованість нараховувалися за відсотковою ставкою 37,2%; за період з 01.01.2020 по 16.03.2020 проценти на поточну заборгованість нараховувалися за відсотковою ставкою 37,2%, а на прострочену за 74,4%; а 23.03.2020 проценти на поточну  та прострочену заборгованість нараховувалися за відсотковою ставкою 37,2%, що не відповідає умовам кредитного договору від 10.12.2018, який укладений між АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_1  (а.с. 16, 17).
Враховуючи вищезазначені розрахунок та виписку по рахунку ОСОБА_1 (а.с. 83-110) апеляційний суд вважає, що списання Банком коштів на погашення процентів за рахунок кредиту фактично призвело до збільшення заборгованості за кредитом. І позивачем в порушення вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України не доведено наявності заборгованості по кредиту ОСОБА_1 в розмірі 3514,15 грн. 
З огляду на вищенаведене, помилковим є висновок суду першої інстанції в частині відмови у стягненні кредитної заборгованості в розмірі 3514,15 грн з підстав стягнення з ОСОБА_1 кредитної заборгованості в розмірі кредитного ліміту. А тому доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального права є такими, що заслуговують на увагу і оскаржуване рішення в цій частині підлягає зміні щодо мотивів його ухвалення. 
Щодо вимоги позивача про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості по відсоткам за користування кредитом, апеляційний суд виходить з наступного.
Як вбачається з матеріалів справи, підписані відповідачем 10.12.2018 Анкета – заява про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг в ПриватБанку не містить узгоджені сторонами умови щодо розміру процентної ставки за користування кредитними коштами.
Разом з тим, Умовами та Правилами надання банківських послуг, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені крім іншого, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема штраф за порушення Клієнтом строків платежів по будь – якому із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, тощо.
Однак, в матеріалах справи відсутні підтвердження, що саме ці Умови та Правила надання банківських послуг розумів позичальник та ознайомився і погодився з ними, підписуючи Анкету - заяву від 10.12.2018, а також те, що ці документи на момент отримання ОСОБА_1 коштів взагалі містили умови, зокрема щодо сплати відсотків за користування кредитними коштами саме у зазначеному в документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядку їх нарахування.
За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачеві Умови та правила банківських послуг, відсутність в Анкеті - заяві від 10.12.2018 домовленості сторін про сплату, розмір та порядок нарахування відсотків, надані банком Умови та Правилами надання банківських послуг не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із ОСОБА_1 договору, оскільки не підтверджують вказаних обставин.
Крім того, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Надані позивачем Умови та Правила надання банківських послуг з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в Анкеті - заяві позичальника від 10.12.2018, що підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.
Крім того, Умови та Правила надання банківських послуг, що містяться в матеріалах цієї справи, не містять підпису позичальника, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між Банком та ОСОБА_1 10 грудня 2018 року шляхом підписання Анкети – заяви.
Також, суд вважає, що наданий до позовної заяви паспорт споживчого кредиту (а.с. 18-19) не підтверджує факту узгодження між сторонами: АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_1 розміру відсоткової ставки за користування кредитними коштами та ознайомлення позичальника таким чином з умовами кредитування, оскільки паспорт споживчого кредиту містить узагальнену інформацію про умови кредитування та орієнтовну загальну вартість кредиту і передує відповідно до Закону України «Про споживче кредитування» укладенню кредитного договору з позичальником, оскільки передбачає проведення оцінки кредитодавцем кредитоспроможності споживача. Крім того, паспорт споживчого кредиту містить застереження, що інформація, яка зазначена в паспорті, зберігає чинність та є актуальною лише до 25 грудня 2018 року. 
А тому, паспорт споживчого кредиту не містить відомостей про те, які саме із зазначених у ньому умов (відновлювальна кредитна лінія, шляхом встановлення ліміту на кредитній картці до 100000 грн, до 400000 грн, до 800000 грн чи до 200000 грн) були прийняті відповідачем.
Отже, відсутні підстави вважати, що кредитор і боржник обумовили у письмовому вигляді розмір відсотків за користування кредитними коштами.
У зв`язку з цим, до спірних правовідносин не можуть бути застосовані правила ч.1 ст. 634 ЦК України, які регламентують правові засади договору приєднання.
Саме таку правову позицію висловив Верховний Суд в постанові від 03 липня 2019 року (справа №342/180/17, провадження №14-131цс19), що в силу ч. 4 ст. 263 ЦПК України враховується судом при застосуванні відповідних норм права, що викладені в постанові Верховного Суду.
З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції щодо відсутності законних підстав для стягнення із ОСОБА_1 заборгованості по відсоткам за користування кредитом з підстав не погодження сторонами умов щодо їх розміру та сплати. 
А тому доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм матеріального права в частині укладення договору та його умов та в частині відмови у стягненні з відповідача заборгованості по відсоткам за користування кредитом є безпідставними.
А посилання на те, що суд першої інстанції не звернув увагу на наявні в матеріалах справи витяг з Умов та правил надання банківських послуг, копію наказу про затвердження цих Умов та правил надання банківських послуг в редакції, що діяла на момент підписання заяви є голослівними, адже цим письмовим доказам судом було надано у відповідності із вимогами ст. 89 ЦПК України оцінку.
Оцінюючи доводи апеляційної скарги про те, що суд безпідставно відмовив у стягненні заборгованості за тілом кредиту, судова колегія вважає їх в порушення вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України недоведеними. Адже при стягненні заборгованості за кредитом судом виходячи з даних, що містяться у виписці за договором №б/н, яка є допустимим доказом у справі враховано факт користування ОСОБА_1 послугою «Оплата частинами» і апелянтом не доведено, що встановлений судом розмір заборгованості за кредитом не відповідає дійсним обставинам справи. 
Посилання в апеляційній скарзі на не застосування до спірних правовідносин ст. 1048 ЦК України є голослівними, адже Банком не заявлялися вимоги про стягнення із ОСОБА_1 заборгованості по відсоткам за користування кредитними коштами саме на підставі ст. 1048 ЦК України та у розмірі, що визначений положеннями частини першої цієї статті. 
А відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. 
І в силу ч. 6 ст. 367 ЦПК України в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. 
Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про наявність підстав для стягнення із відповідача заборгованості по відсоткам за користування кредитом з підстав ознайомлення ОСОБА_1 шляхом підписання паспорту споживчого кредиту з умовами кредитування, оскільки зазначений документ беззаперечно не підтверджує підстав погодження сторонами договору від 10.12.2018 умов щодо розміру та порядку сплати відсотків за користування кредитом, адже містить узагальнену інформацію про умови кредитування, орієнтовну загальну вартість кредиту та передує відповідно до Закону України «Про споживче кредитування» укладенню кредитного договору з позичальником, оскільки передбачає проведення оцінки кредитодавцем кредитоспроможності споживача. 
Крім того, паспорт споживчого кредиту містить застереження, що інформація, яка зазначена в паспорті, зберігає чинність та є актуальною лише до 25 грудня 2018 року.  
Аргументи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції залишено поза увагою висновки Верховного Суду, що викладені в постановах від 08.07.2019 по справі №923/760/18, від 11.09.2019 по справі №642/5533/15-ц, від 19.09.2019 по справі №127/7543/17, від 23.12.2019 по справі №375/250/18 є безпідставними, адже Європейський суд з прав людини зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», заява №28342/95, §61).
ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява №17862/91, §31-32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява №20372/11, §65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S. W. проти Сполученого Королівства», заява №20166/92, §36).
З огляду на те, що принцип верховенства права передбачає наявність правової визначеності, тому суд першої інстанції при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин вірно врахував висновки Великої Палати Верховного Суду, що викладені в постанові від 03.07.2019 року по справі №342/180/17.
Апелянт в апеляційній скарзі посилається на правові позиції Верховного Суду, що викладені у постанові від 29.07.2020 по справі №753/10779/16-ц, але вони не можуть бути прийняті до уваги, оскільки обставини у цих справах не є подібними: у вказаній справі предметом позову було визнання недійсним кредитного договору, застосування реституції, зобов`язання АТ КБ «ПРИВАТБАНК» вчинити дії по зарахуванню коштів в рахунок виконання зобов`язань позичальника по поверненню грошових коштів та стягнути моральну шкоду, а у цій справі предметом позову є стягнення заборгованості по кредитному договору. 
Підстав для вирішення питання про розподіл судових витрат немає, оскільки судом апеляційної інстанції змінено лише мотиви відмови у позові в частині відмови у стягненні кредитної заборгованості в розмірі 3514,15грн.
Керуючись ст.ст. 374, 376, 382 – 384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» задовольнити частково. 
Заочне рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 18 травня 2021 року в частині відмови у стягненні з ОСОБА_1 кредитної заборгованості змінити, виклавши його мотивувальну частину щодо підстав відмови у стягненні кредитної заборгованості в розмірі 3514,15 грн в редакції цієї постанови.
В решті заочне рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 18 травня 2021 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, встановлених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 05 серпня 2021 року.

Судді                                                                А.П. Корніюк

                                                       І.В. П`єнта

                                                       О.І. Талалай