УКРАЇНА
ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
                                                                               Справа № 679/555/19
Провадження № 22-ц/4820/833/21

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

26 серпня 2021 року м. Хмельницький
Хмельницький апеляційний суд
у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Гринчука Р.С., Грох Л. М., Костенка А. М.,
секретар судового засідання Кошельник В.М.,
з участю представника апелянта адвоката Волкова С.В.,
відповідача ОСОБА_1 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Нетішинського міського суду Хмельницької області від 24 лютого 2021 року, суддя Базарник Б.І., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про витребування майна із незаконного чужого володіння, вселення, виселення осіб, які незаконно заселилися та заволоділи майном,

встановив:

У квітні 2019 року ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 у якому з урахуванням уточнень позовних вимог просила зобов`язати ОСОБА_1 передати ключі від вхідних дверей квартири АДРЕСА_1 , звільнити кімнати площею 10,1 кв.м. та 11,9 кв.м. від речей відповідачів, не чинити їй перешкоди у вселенні, вселити її з малолітнім сином ОСОБА_4 , 2018 року народження, до квартири АДРЕСА_1 , передати в її відособлене користування кімнати площею 10,1 кв.м. та 11,9 кв.м. в квартирі АДРЕСА_1 , виселити ОСОБА_3 та ОСОБА_5 із вказаної квартири, встановити ступінь вини кожного із відповідачів у вчиненні порушення її прав та передати відповідні матеріали до органу досудового слідства.
В обґрунтування позову зазначила, що на підставі безпроцентного іпотечного договору вона, відповідач ОСОБА_1 та їхній син ОСОБА_6 , 2002 року народження, придбали квартиру АДРЕСА_1 , яку використовували для їхнього спільного проживання. Після розірвання шлюбу ОСОБА_1 змінив замки від вхідних дверей та з травня 2008 року вчиняє їй перешкоди у користуванні житлом, не допускає до житлового приміщення. В подальшому, без її згоди, вселив у спірну квартиру ОСОБА_7 (після зміни прізвища ОСОБА_7 ) та її дочку від першого шлюбу, ОСОБА_5 . Рішенням Нетішинського міського суду Хмельницької області від 25.08.2010 року за нею та ОСОБА_1 визнано право спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_1 , в рівних частках, по 1/2 частині за кожним. Вселено її з малолітнім ОСОБА_6 в квартиру АДРЕСА_1 , покладено на неї зобов`язання по поверненню грошових коштів згідно договору безвідсоткової цільової позики №1473 від 30.05.2006 року, укладеного між ОСОБА_1 та ДП НАЕК «Енергоатом» ВП ХАЕС в сумі 75762 грн 50 коп. Рішенням Апеляційного суду Хмельницької області від 06.12.2010 року рішення Нетішинського міського суду Хмельницької області скасовано в частині покладання на неї обов`язку, щодо повернення позики, в решті рішення суду залишено без змін. Позивач зазначає, що після рішень судів, вона просила звільнити для власного проживання та проживання сина 1/2 частку квартири, вивезти речі з кімнат та надати ключі від вхідних дверей, однак ОСОБА_1 від виконання рішення суду ухиляється.
Рішенням Нетішинського міського суду Хмельницької області від 24.02.2021 року в задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду мотивовано тим, що у позивача наявний ключ від спірної квартири, співвласником якої вона є. Відмовляючи в позовні в частині передання у відособлене користування кімнат площею 10,1 кв.м. та 11,9 кв.м. в квартирі АДРЕСА_1 суд вказав, що задоволення позову в цій частині і залишення у користуванні відповідача ОСОБА_1 житлової кімнати площею 19,5 кв.м., призведе до порушення прав останнього, оскільки розмір залишеної у користуванні ОСОБА_1 кімнати на 1,25 кв.м. менше від розміру його частки у житловій площі спірної квартири. Оскільки відповідач ОСОБА_3 є дружиною співвласника спірної квартири ОСОБА_1 та разом зі своєю дочкою ОСОБА_5 на законних підставах за згодою ОСОБА_1 з 2008 року проживають в квартирі АДРЕСА_1 , підстав для виселення їх зі спірної квартири немає. Станом на 2008 рік власником квартири АДРЕСА_1 , на момент вселення ОСОБА_3 та її дочки ОСОБА_5 , був одноособово ОСОБА_1 , відтак згоди на вселення та проживання в квартирі ОСОБА_3 та її дочки ОСОБА_5 від позивача не було потрібно. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , просила оскаржуване судове рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги щодо встановлення порядку користування, вселення та виселення ОСОБА_3 та ОСОБА_5 задовольнити.
На обґрунтування скарги апелянт зазначила, що висновки суду не відповідають обставинам справи та заявленим нею вимогам. Зауважила, що її позовні вимоги стосуються встановлення порядку користування кімнатами у спільній з ОСОБА_1 квартирі, а не виділення частки майна в натурі, на що послався суд в оскаржуваному рішенні. При цьому суд не встановив зареєстроване місце проживання ОСОБА_3 та її дочки ОСОБА_5 та не звернув увагу на те, що згідно ухвали Нетішинського міського суду від 20.04.2010 року на спірну квартиру накладено арешт, а також заборонено ОСОБА_1 вселяти та реєструвати в даній квартирі інших осіб. ОСОБА_1 повинен користуватись однією кімнатою, площею 19,5 кв. м., в той час як інші кімнати належить виділити у користування їй, оскільки у неї є двоє дітей, одна з яких є малолітньою, вона не працює, є соціально незахищеною особою. В той же час ОСОБА_1 працевлаштований, має двох синів, його дружина працевлаштована, в неї повнолітня дочка, вони мають дохід та майно. Суд не звернув уваги на ту обставину, що ОСОБА_3 та ОСОБА_5 не є членами сім`ї ОСОБА_1 , на них не розповсюджується дія статті 64 ЖК України, оскільки житловий фонд є приватним, а відповідних доказів родинних відносин відповідач не надав, згоди на вселення ОСОБА_3 та ОСОБА_5 до спірної квартири вона не надавала. 
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 вказав на правильність висновків суду першої інстанції, навівши відповідне обґрунтування, просив суд апеляційної інстанції відмовити у задоволенні апеляційної скарги. 
Представник апелянта в судовому засіданні підтримав доводи апеляційної скарги.
Відповідач, заперечуючи проти апеляційної скарги, послався на законність та обґрунтованість судового рішення.
Заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи колегія суддів доходить висновку про необхідність відмови у задоволенні апеляційної скарги з наступних підстав.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно з ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Судом встановлено, що 01.06.2006 року, відповідно до договору купівлі-продажу, укладеного з ОСОБА_9 , ОСОБА_1 придбав квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 11).
Рішенням Нетішинського міського суду Хмельницької області від 25.08.2010 року, яке набрало законної сили 06.12.2010 року, визнано за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 право спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_1 в рівних частках, по Ѕ частині за кожним, вселено ОСОБА_2 у вказану квартиру (а.с. 10-11). 
Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ОСОБА_2 та ОСОБА_1 11.02.2011 року зареєстрували своє право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 (а.с. 21).
Згідно з даними паспорта ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 місце проживання останньої зареєстроване у квартирі АДРЕСА_1 (а.с. 5).
У ОСОБА_2 є двоє синів, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьком якого є відповідач ОСОБА_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , батьком якого значиться ОСОБА_10 (а.с. 6, 7).
Станом на 03.03.2018 року у спірній квартирі були зареєстровані ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (син колишнього чоловіка ОСОБА_2 ) (а.с. 9).
Разом з тим, сторонами визнано ту обставину, що в 2008 році за згодою ОСОБА_1 до квартири АДРЕСА_1 , вселилась ОСОБА_7 (змінила прізвище на ОСОБА_7 ) та її дочка ОСОБА_5 , як члени сім`ї ОСОБА_1 , які до цього часу проживають однією сім`єю за вказаною адресою.
Рішенням Нетішинського міського суду Хмельницької області від 31.05.2013 року, яке набрало законної сили 11.07.2013 року в позові ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про виділення у відособлене користування їй та малолітньому сину ОСОБА_6 кімнати №8 житловою площею 11,9 м.кв., кімнати №5 житловою площею 10,1 м.кв., виділення у відособлене користування ОСОБА_1 кімнати №2 житловою площею 19,5 м.кв. та залишення у спільному користуванні коридору, кухні, вбудованої шафи, ванної кімнати та вбиральні, відмовлено (а.с. 18, 19).
Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.
Відповідно до ст. 155 ЖК УРСР жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством України.
Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці в праві спільної часткової власності, як встановлено у ст. 358 ЦК України.
Статтею 391 ЦК України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.
Відповідний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23.01.2019 року у справі №296/4500/16-ц.
Разом з тим, згідно з положеннями ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
Згідно зі ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.
Члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку.
До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.
ОСОБА_12 зі своєю дочкою ОСОБА_5 вселилися до спірного помешкання до набуття позивачем на підставі рішення суду права на Ѕ його частки, як члени сім`ї ОСОБА_1 , відтак вони не можуть бути виселені та користуються на рівних правах з відповідачем належною йому часткою у спірній квартирі.
Стосовно вимоги позивача передати їй у користування кімнати площами 10,1 кв.м. та 11,9 кв.м., залишивши у користування відповідачу кімнату площею 19,5 кв. м. апеляційний суд зазначає наступне.
Відповідно до положень статей 317, 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Цими правами власник розпоряджається на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.
Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (частина перша статті 356 ЦК України).
Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
Таким чином, порядок користування житловими приміщеннями у квартирі, яка належить на праві власності кільком особам, може бути встановлений у випадку, коли такі приміщення відповідають за розміром часткам цих осіб у вказаному майні.
Потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном.
Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.
Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 17.02.2016 року у справі № 6-1500цс15.
При встановленні порядку користування майном кожному зі співвласників передається в користування конкретна частина майна з урахуванням його частки в праві спільної власності на нього. Разом з тим виділені в користування приміщення можуть бути і неізольовані, і не завжди точно відповідати належним співвласникам часткам, оскільки встановлення порядку користування майном не припиняє право спільної часткової власності на це майно.
Встановлення співвласниками порядку користування будинком з виділенням конкретних приміщень в натурі, не припиняє право спільної часткової власності, оскільки такі частини не перетворюються в об`єкт самостійної власності кожного з них.
Вказаний правовий висновок висловлений у постанові Верховного Суду України від 03.04.2013 року у справі № 6-12цс13, від якого не відійшов Верховний Суд у постанові від 31.07.2019 року у справі № 127/7320/13-ц (провадження № 61-18125св18).
У справі, яка переглядається встановлено, що спірна квартира має 67,1 кв.м. загальної площі, а також 41,5 кв.м. житлової площі та складається з трьох житлових кімнат площею 19,5 кв.м, 10,1 кв.м., 11,9 кв.м., а також кухні площею 7 кв.м., коридору 12,6 кв.м., ванної кімнати 2,6 кв.м., вбиральні 1,3 кв.м., вбудованої шафи 0,2 кв.м., лоджії 1,9 кв.м. (а.с. 18-19, 21).
Як свідчить тлумачення частини третьої статті 358 ЦК України надання співвласнику у користування частини майна має ґрунтуватися на встановленні відповідності між розміром частки в праві спільної часткової власності, та часткою того майна надання якого у користування вимагає такий співвласник. За домовленістю співвласників, може бути допущений відступ від засади відповідності між розміром частки у праві та розміром частки у майні.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, тому що надання в користування позивачу кімнат площами 10,1 кв.м., 11,9 кв.м., а відповідачу однієї кімнати площею 19,5 кв.м., призведе до порушення права ОСОБА_1 та членів його сім`ї, оскільки запропонована відповідачу у користування кімната не є ізольованою, він проживає сім`єю з іншою жінкою, її дочкою, яка є повнолітньою, а також з їхнім спільним малолітнім сином, ОСОБА_13 , 2015 року народження. 
Крім того, встановлення такого порядку призведе до фактичного зменшення його частки у праві спільної часткової власності, у зв`язку з чим заявлений позивачем порядок користування спірною квартирою є таким, що не відповідає вимогам закону та порушує права відповідача.
Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року).
Посилання апелянта на відсутність у справі доказів на підтвердження перебування ОСОБА_12 та ОСОБА_1 у шлюбних відносинах є необґрунтованим. 
Що стосується вимоги ОСОБА_2 про її вселення та вселення її малолітньої дитини до спірного приміщення, то суд апеляційної інстанції також погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення також і цих позовних вимог, оскільки справа не місить доказів вчинення з боку відповідача перешкод для проживання позивача у спірній квартирі. 
В судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 підтвердив факт невчинення ним жодних дій щодо перешкоджанню ОСОБА_2 проживати у спірному житловому приміщенні. 
При цьому апелянт у суді не оспорювала ту обставину, що вона отримала від відповідача ключі від вхідних дверей до спірної квартири. Про цей факт ОСОБА_2 також зазначила у заяві про відмову від частини позовних вимог від 07.05.2021 року (а.с. 39, т. 2).
В той же час судом вірно зазначено, що рішенням Нетішинського міського суду Хмельницької області від 25.08.2010 року, яке набрало законної сили, ОСОБА_2 було вселено в спірну квартиру. 
Доводи апелянта зводяться виключно до переоцінки доказів у справі і не впливають на законність прийнятого судового рішення. 
Встановивши фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.
Враховуючи вимоги ст. 141 ЦПК України, оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстави для розподілу судових витрат між сторонами відсутні.
В той же час, діючи у відповідності до вимог ч. 1 ст. 136 ЦПК України, апеляційний суд рахує за необхідне стягнути з апелянта ОСОБА_2 в дохід держави 1152 грн. 60 коп. судового збору за подання апеляційної скарги щодо однієї позовної вимоги немайнового характеру, сплату якого судом було відстрочено до ухвалення судового рішення у справі. 
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 389, 390 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Нетішинського міського суду Хмельницької області від 24 лютого 2021 року залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави 1152 грн. 60 коп. судового збору.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 27 серпня 2021 року.

Судді:                                                                        Р.С. Гринчук 

                                                                               Л.М. Грох 

                                                                               А.М. Костенко