Справа № 461/7644/19                                Головуючий у 1 інстанції: Фролова Л.Д. 
Провадження № 22-ц/811/2366/21                 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М. 
Категорія:29

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ 

23 вересня 2021 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючої - судді Копняк С.М.,
суддів - Бойко С.М., Ніткевич А.В.
секретар - Жукровська Х.І.,
з участю - апелянта ОСОБА_1 , представника апелянта адвоката Дудяка Р.А., представника відповідача адвоката Дільного Н.З.,
       розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові, в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Дудяк Ростислава Анатолійовича на рішення Галицького районного суду м. Львова від 25 травня 2021 року, ухвалене в складі головуючого судді Фролової Л.Д., у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" в особі філії - Львівського обласного управління Публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України", за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , приватний нотаріус Самбірського районного нотаріального округу Львівської області Копистянський Юрій Романович, орган опіки та піклування Самбірської міської ради про визнання недійсним договору поруки, -
В С Т А Н О В И В:

       В жовтні 2019 року позивачка звернулася в суду з позовом про визнання договору поруки недійсним, який мотивувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її цивільний чоловік, з яким вони проживали однією сім`єю. Від шлюбу в них народились діти, в інтересах яких вона звернулась до приватного нотаріусу із заявою про прийняття спадщини та дізналася про існування кредитних зобов`язань її покійного чоловіка перед ПАТ «Державний ощадний банк України». 15 серпня 2019 року за підписом начальника філії - Львівського обласного управління AT Ощадбанк» І.М. Романів позивач отримала відповідь, в якій зазначено, що у ОСОБА_6 перед банком виникли зобов`язання на підставі договору поруки, укладеного з банком з метою забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_7 за договором відновлювальної кредитної лінії. У зв`язку із невиконанням умов вищевказаного кредитного договору, рішенням Самбірського міськрайонного суду Львівської області стягнуто солідарно із ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на користь банку заборгованість по договору в розмірі 92 218 доларів США 50 центів. Станом на день подання позовної заяви, заборгованість за договором є непогашеною та складає 101 260 доларів США 22 центи. Однак, проаналізувавши спірний договір поруки позивач стверджує, що підписи поручителя на договорі поставлені не її покійним чоловіком. Крім того вказує, що вказаний договір укладено ОСОБА_6 без погодження з органом опіки та піклування Самбірської міської ради, незважаючи на те, що станом на час підписання наданого договору у ОСОБА_6 було вже 2 малолітніх дітей: ОСОБА_5 , і ОСОБА_2 . Оскільки, після прийняття спадщини та одержання свідоцтв про право на спадщину її малолітніми дітьми, Публічним акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» буде заявлена вимога до них, як до спадкоємців, про виконання зобов`язань ОСОБА_7 за договором відновлювальної кредитної лінії. Просила суд визнати такий договір недійсним з цих підстав.
       Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 25 травня 2021 року, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , відмовлено.
       Не погоджуючись з даним рішенням, представник ОСОБА_1 - адвокат Дудяк Р.А. оскаржив таке в апеляційному порядку, подавши апеляційну скаргу.
       В апеляційній скарзі зазначає, що в оскаржуваному рішенні має місце невідповідність висновків, обставинам справи, та неправильне застосування Галицьким районним судом м. Львова норм матеріального права.
Так, на час укладення спірного договору поруки (18 лютого 2008 рік) у позивача народився не лише один син - ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ), батьком якого був записаний ОСОБА_6 , як про це зазначено в оскаржуваному рішенні, а була ще малолітня донька - ОСОБА_5 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 . Даний факт підтверджується належним чином засвідченою копією свідоцтва про народження ОСОБА_5 серія НОМЕР_1 від 10.09.1998 року, доданою до позовної заяви, а також на цьому наголошувалося у позовній заяві, відповіді на відзив та відповіді на заперечення на клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи від «03» грудня 2019 року, поданої до суду представником позивача «04» грудня 2019 року.
       Договір поруки №3484/2/1 від 18.02.2008 року суперечив статті 17 Закону України «Про охорону дитинства» (в редакції, чинній на час вчинення спірного правочину) на момент його укладення, тобто правам та інтересам малолітніх дітей ОСОБА_6 - ОСОБА_5 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 , і ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , так як покладав на них зобов`язання перед банком за договором відновлювальної кредитної лінії №3484/2 від 18.02.2008 року при одержанні спадщини у разі смерті їх батька - ОСОБА_6 . Тому такий договір поруки перед його підписанням мав би бути погоджений з органом опіки та піклування Самбірської міської ради. 
ОСОБА_6 , підписавши спірний договір поруки без погодження з органом опіки та піклування Самбірської міської ради, порушив приписи частин 1, 3 статті 17 Закону України «Про охорону дитинства» в частині права кожної дитини на одержання в установленому законом порядку в спадщину майна і грошових коштів батьків чи одного з них у разі їх смерті. Адже, після прийняття спадщини та одержання свідоцтв про право на спадщину дітьми померлого, на них падає тягар виконання зобов`язань ОСОБА_7 за договором відновлювальної кредитної лінії №3484/2 від 18.02.2008 року на підставі договору поруки №3484/2/1 від 18.02.2008 року, укладеному між ОСОБА_6 як поручителем, Відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» як кредитором, та ОСОБА_7 як боржником.
       Тим самим, ОСОБА_6 , уклавши спірний договір поруки без погодження з органом опіки та піклування Самбірської міської ради, відмовився від належних його малолітнім дітям: ОСОБА_5 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 , і ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , майнових прав на одержання в установленому законом порядку в спадщину майна і грошових коштів ОСОБА_6 у разі його смерті.
       Крім того, Галицький районний суд м. Львова, покликаючись на постанову Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі №520/15250/15-ц провадження № 61-31644св18, робить висновок про те, що: дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - обов`язок батьків; сама по собі відсутність попереднього дозволу органу опіки та піклування не є беззаперечною підставою для визнання договору поруки недійсним. Такі обов`язки не можуть перекладатися на інших осіб, в даній конкретній справі на банк.
       При цьому, суд першої інстанції не звертає уваги на подальші висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 20 листопада 2019 року у справі № 520/15250/15-ц провадження № 61-31644св 18: «Отже, вчинений батьками (усиновлювачами) правочин стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, за відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування може бути визнаний судом недійсним (частина шоста статті 203, частина перша статті 215 ЦК України) за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини: звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує її права та інтереси щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження права дитини на житло.
       Разом з тим, апелянт вважає за необхідне наголосити, що постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 липня 2020 року у справі №202/3914/17 провадження N 61-19477св19 обумовлено: «За приписами статті 177 СК України та статті 17 Закону України "Про охорону дитинства" (у редакції, чинній на час укладення оспорюваного договору купівлі-продажу) батьки не мають права без дозволу органу опіки та піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов`язуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобов`язання.
В апеляційній скарзі зазначає також і те, що ОСОБА_1 в позовній заяві вказувала, що уважно проаналізувавши договір поруки № 3484/2/1 від 18.02.2008 року, може ствердно сказати, що підписи поручителя на цьому договорі поставлені не її покійним чоловіком - ОСОБА_6 . У її розпорядженні є ряд документів з оригінальними підписами ОСОБА_6 , які суттєво відрізняються від зроблених у договорі поруки № 3484/2/1 від 18.02.2008 року, відтак він є фіктивним.
       Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 10 грудня 2019 року призначено у справі № 461/7644/19 судово-почеркознавчу експертизу, проведення якої доручено експертам Львівського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України (79040, м. Львів, вул. Збиральна, 24). На вирішення експертизи поставлено наступне питання: «Чи виконано підписи від імені ОСОБА_6 як поручителя у договорі поруки № 3484/2/1 від 18 лютого 2008 року безпосередньо (особисто) ОСОБА_6 , чи іншою особою?
       Відповідач оскаржив ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 10 грудня 2019 року про призначення у справі №461/7644/19 судово-почеркознавчої експертизи в апеляційному порядку.
       Постановою Львівського апеляційного суду від 27 серпня 2020 року у справі №461/7644/19 апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» залишено без задоволення, а ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 10 грудня 2019 року - без змін.
       Однак, листом начальника філії - Львівського обласного управління АТ «Ощадбанк» І.М. Романіва від 04 березня 2021 року №111.41.2/15730/2021-13/ВИХ проінформовано Галицький районний суд м.Львова про те, що «за результатами проведеного в Банку службового розслідування встановлено, що оригінал договору поруки №3484/2/1 від 18.02.2008        року, укладений між Банком та ОСОБА_6 був втрачений. Враховуючи викладене, повідомляємо про неможливість надання суду оригіналу договору поруки №3484/2/1 від 18.02.2008 року у зв`язку з його втратою».
       Таким чином, судово-почеркознавчу експертизу не вдалося провести через ненадання банком оригіналу договору поруки №3484/2/1 від 18.02.2008 року.
       Апелянт переконаний, що оригінал договору поруки № 3484/2/1 від 18.02.2008 року був втрачений з вини відповідача, оскільки ще на час подання Банком апеляційної скарги на ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 10 грудня 2019 року про призначення у справі № 461/7644/19 судово-почеркознавчої експертизи, відповідачу було достовірно відомо про відсутність оригіналу договору поруки № 3484/2/1 від 18.02.2008 року.
       А відтак, суд першої інстанції безпідставно відмовив представнику позивача у визнанні факту непідписання ОСОБА_6 договору поруки. 
       Також апелянт просить звернути суд апеляційної інстанції увагу на суперечливі висновки в оскаржуваному рішенні суду першої інстанції.
       Просить рішення Галицького районного суду м. Львова від 25 травня 2021 року скасувати повністю та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 повністю. 
       В свою чергу, 27 серпня 2021 року на адресу суду надійшов відзив представника Львівського обласного управління Публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" - адвоката Дільного Н.З. 
В обгрунтування такого покликається на те, не погоджується із доводами апеляційної скарги та вважає їх власним трактуванням представника Апелянта висновків Верховного Суду щодо тих обставин, які не є подібними до правовідносин що мають місце у даній справі. У даній справі та у справі №520/15250/15-ц суди встановили різні фактичні обставини справи, де у справі №520/15250/15-ц предметом спору було оспорювання іпотечного договору, а в даній справі №461/7644/19 - договору поруки, які за своєю правовою природою є різними правочинами, а відтак породжують різні права та обов`язки для сторін правочину. А тому, матеріально-правове регулювання спірних правовідносин у таких справах є різним, а спірні правовідносини не є подібними.
       При цьому під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де аналогічними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.
       З огляду на таке покликання представника Апелянта на наведені вище висновки Верховного Суду, що викладені у справі №520/15250/15-ц не могли бути враховані судом першої інстанції при розгляді даної справи, оскільки правовідносини та обставини у таких справах не є подібними.
       Апелянтом під час розгляду справи в суді першої інстанції не було підтверджено жодними належними та допустимими доказами порушення прав та інтересів малолітніх дітей укладенням такого договору поруки. З огляду на таке, судом першої інстанції не було встановлено фактичних порушень прав дитини та вимог ст. 177 Сімейного кодексу України, оскільки такий договір поруки не стосувався майнових прав дитини.
       Окрім того, зазначає, що  як на підставу своїх вимог, позивач покликалась на те, що її покійний чоловік  ОСОБА_6  не підписував договір поруки № 3484/2/1 від 18.02.2008 року, а відтак такий договір вважає фіктивним. АТ «Ощадбанк» вважає такі обгрунтування безпідставними.Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.
       Заочним рішенням Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 10.03.2011 року у справі № 2-216/2011 стягнуто солідарно із ОСОБА_7 та ОСОБА_6 на користь банку заборгованість по договору відновлювальної кредитної лінії № 3484/2 в розмірі 92 218 доларів США 50 центів.
       Заяву про перегляд заочного рішення ОСОБА_6 не подавав та не оскаржував його в апеляційному порядку.
04.10.2012 року в ході примусового виконання рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 10.03.2011 року ВДВС Самбірського МРУЮ Львівської області через прилюдні торги було реалізовано однокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , що належала на праві власності ОСОБА_6 . Квартиру з торгів придбала позивачка і такі прилюдні торги ОСОБА_6 також не оскаржувались.
Вищенаведене в сукупності дає підстави стверджувати про наявність у ОСОБА_6 при укладенні договору поруки наміру створити відповідні юридичні наслідки, в тому числі і ті, які пов`язані із його невиконанням.
       Рішенням Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 10.03.2011 року, вирішуючи питання про стягнення заборгованості за кредитом із ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , було надано оцінку правомірності укладення сторонами як кредитного договору, так і договору поруки.
       Оскільки обставини правомірності укладення договору поруки були встановлені рішенням Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 10.03.2011 року, то дані обставини не підлягали доказуванню у цій справі.
       З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів щодо фіктивності договору поруки, такий не може бути визнаний в установленому законом порядку недійсним з вказаних підстав.
       Враховуючи викладене, АТ «Ощадбанк» вважає, що суд першої інстанції
дійшов правильних висновків про відсутність підстав для задоволення даного
позову, відтак, оскаржуване рішення суду є законним та обґрунтованим та не
може бути скасовано з підстав, викладених у апеляційній скарзі.
       Просить апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Дудяка Р.А. залишити без задоволення, а рішення Галицького районного суду м. Львова від 25 травня 2021 року - без змін.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились в судове засідання суду апеляційної інстанції, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. 
Згідно з частиною першою статті 4, частиною першою статті 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
В силу положень частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно із частинами першою-третьою, п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення зазначеним вимогам відповідає. 
Відповідно до статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Згідно із статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Пленум Верховного Суд України у пункті 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.
Колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції дотримався зазначених вимог закону. 
За приписами частини першої статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.
Частиною другою статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Судом встановлено, що 18 лютого 2008 року між ОСОБА_6 (поручителем) та Відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» (кредитором) та ОСОБА_7 (боржником) укладено договір поруки № 3484/2/1, за яким поручитель зобов`язується перед кредитором відповідати солідарно в повному обсязі за своєчасне та повне виконання боржником зобов`язання за кредитним договором № 3484/2 від 18 лютого 2008 року, укладеним між кредитором та боржником.
Заочним рішенням Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 10 березня 2011 року (справа № 2-216/2011) стягнуто солідарно із ОСОБА_7 та ОСОБА_6 на користь Банку заборгованість по договору відновлювальної кредитної лінії № 3484/2 в розмірі 92 218 доларів США 50 центів.
Рішення суду на даний час не виконано, заборгованість ОСОБА_6 перед банком складає 101 260 доларів США 22 центи.
ІНФОРМАЦІЯ_1  ОСОБА_6 помер, його спадкоємцями є діти, народжені у цивільному шлюбі з позивачкою.
Аналіз змісту позовної заяви свідчить, що позивачкою  ОСОБА_1 , яка перебувала з покійним ОСОБА_6 у цивільному шлюбі, в якому народилось четверо дітей, троє з яких на даний час є неповнолітніми, заявлено позов про визнання недійсним договору поруки, з підстав його фіктивності, оскільки такий не підписаний поручителем ( ОСОБА_6 ), укладений без погодження з органом опіки та піклування, чим порушено права їх дітей, як спадкоємців після смерті батька.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
Згідно статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 серпня 2021 року по справі № 456/2076/19 (провадження № 61-6357св21) вказано, що «договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Тлумачення статті 629 ЦК України свідчить, що в ній закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження №61-2417сво19) зроблено висновок, що «недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц (провадження № 14-203цс19) зазначено: «стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору (у справі, що переглядається - у зв`язку зі скасуванням судового рішення) всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню».
Тлумачення статті 234 ЦК України свідчить, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.
Аналогічний висновок зроблений у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14.
Відповідно до статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону.
За змістом цієї норми закону, а також статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», статті 177 СК України дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - обов`язок батьків. З метою гарантування декларованого державою пріоритету інтересів дитини закон передбачає додаткові засоби контролю з боку держави за належним виконанням батьками своїх обов`язків, установлюючи заборону для батьків малолітньої дитини та осіб, які їх замінюють, вчиняти певні правочини щодо її майнових прав без попереднього дозволу органу опіки та піклування.
Відповідно до частини другої статті 177 СК України батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти такі правочини щодо її майнових прав: укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, в тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири; видавати письмові зобов`язання від імені дитини; відмовлятися від майнових прав дитини.
Згідно з частинами четвертою, п`ятою статті 177 СК України орган опіки та піклування проводить перевірку заяви про вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини та надає відповідний дозвіл, якщо в результаті вчинення правочину буде гарантоване збереження права дитини на житло.
За договором поруки, відповідно до ст. 553 ЦК України, поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.
Зі змісту наведеної норми випливає, що порука є угодою щодо прийняття перед третьою особою на себе обов`язку поручитися перед кредитором за виконання боржником свого зобов`язання та нести відповідальність за невиконання або неналежне виконання зобов`язання боржником за те, що не було виконане останнім. 
Отже, порука є способом забезпечення виконання зобов`язання, а не угодою щодо розпорядження майном, належним поручителю.
Такий правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду України від 5 жовтня 2016 року у справі № 3-1031гс16, від якого Велика Палата Верховного Суду не відступила.
За частиною першою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.
Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).
Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено.
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 січня 2020 року в справі № 674/461/16-ц (провадження № 61-34764св18) зроблено висновок, що «підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами».
Відповідно до частини першої статті 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом.
У частинах першій, другій статті 547 ЦК України передбачено, що правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.
Тобто, правовим наслідком недодержання письмової форми правочину про забезпечення виконання зобов`язання є його нікчемність.
Такий правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 травня 2020 року у справі № 521/5405/14-ц (провадження № 61-38746св18).
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
Встановивши, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що оспорюваний договір поруки не підписано ОСОБА_2 , сам ОСОБА_2 за життя такий договір не оспорював, більш того, на виконання рішення суду про солідарне стягнення з боржника та з нього, як з поручителя, заборгованості за договором кредиту погодився із продажем на торгах належної йому на праві власності квартири, яку, як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, придбала на торгах позивачка, оспорюваний договір поруки не спрямований на відчуження майна, належного його дітям, отже для його укладення не потрібна попередня згода (дозвіл) органу опіки та піклування, у зв`язку із чим відсутні підстави вважати такий договір фіктивним, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позову.
Відтак, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, оскільки під час вирішення справи судом першої інстанції правильно застосовано до даних правовідносин норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.).
       Пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.
Пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин, колегія судді в приходить до висновку, що суд першої інстанції дотримавшись норм матеріального та процесуального права, повно і всебічно з`ясувавши всі дійсні обставини спору сторін, вирішив дану справу згідно із законом і підстави для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, відсутні.
Відповідно до статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки, колегія суддів прийшла до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, відповідно до приписів статті 141 ЦПК України підстав вирішення питання нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відсутні. 
Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 372, 374 ч. 1 п. 1, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд, - 

п о с т а н о в и в:

       Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Дудяка Ростислава Анатолійовича - залишити без задоволення.
Рішення на рішення Галицького районного суду м. Львова від 25 травня 2021 року- залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення. 
Повний текст постанови складено 23 вересня 2021 року. 

Головуюча С.М. Копняк 

Судді: С.М. Бойко 

А.В. Ніткевич