УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
01 липня 2021 року
м. Київ
 
справа № 359/3375/18
провадження № 61-9877ск21
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Русинчука М. М. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Крата В. І. розглянувшикасаційну скаргу ОСОБА_1 , підписану представником ОСОБА_2 , на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 26 лютого 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 02 червня 2021 року у справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа - приватний нотаріус Бориспільського міського нотаріального округу Остапенко Євгенія Євгенівна про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, 
ВСТАНОВИВ:
03 травня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до                     ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа - приватний нотаріус Бориспільського міського нотаріального округу Остапенко Є. Є., у якому просив визнати недійсним укладений договір купівлі-продажу від 14 липня 2017 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 квартири АДРЕСА_1 . 
Позовні вимоги мотивовані тим, що 14 липня 2017 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу спірної квартири. ОСОБА_5 ,                    ІНФОРМАЦІЯ_1 на момент укладення договору був не здатний усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, потребував як медичного нагляду так і постійної сторонньої допомоги і контролю, є хронічним алкоголіком, зловживає спиртними напоями протягом тривалого часу, веде себе неадекватно внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу, який погіршився після смерті його матері ОСОБА_6 . Водночас, ОСОБА_1 є найближчим родичем - сином ОСОБА_5 та може надавати постійну допомогу у веденні господарства та догляді, здійснювати фактичне опікунство, забезпечувати реалізацію ним його законних особистих немайнових та майнових прав та інтересів. Також вказав, що в провадженні Бориспільського міськрайонного суду Київської області знаходиться на розгляді цивільна справа № 359/8556/17 за заявою ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_5 обмежено дієздатним та встановлення опіки.
Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 05 вересня                2018 року за заявою представника позивача ОСОБА_2 накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 .
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 помер і його спадкоємцем є позивач у справі ОСОБА_1 .
Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 26 лютого                 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Скасовано арешт, накладений ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 05 вересня 2018 року (справа № 359/3375/18) на квартиру АДРЕСА_2 . 
Суд першої інстанції дійшов висновку про недоведеність того факту, що: ОСОБА_5 на момент укладення договору купівлі-продажу (14 липня 2017 року) не усвідомлював значення своїх дій щодо вчинення правочину; у нього не було волевиявлення на відчуження майна, яке належало йому на праві власності. При цьому зазначив, що ОСОБА_5 неодноразово протягом червня-липня 2017 року звертався за вчиненням нотаріальних дій до різних нотаріусів, поведінка ОСОБА_5 , пояснення, які він надавав нотаріусам, не викликали сумнівів у його здатності усвідомлювати значення нотаріальних дій та їх наслідки, а також щодо дійсності його волевиявлення на вчинення оспорюваного правочину. Зазначені обставини підтверджені висновком судово-психіатричної експертизи від 18 листопада 2020 року № 627 Київського міського центру судово-психіатричної експертизи, згідно з яким ОСОБА_5 на момент укладення договору купівлі-продажу квартири від 14 липня 2017 року будь-яким хронічним чи тимчасовим психічним розладом не страждав, і на момент укладення договору купівлі-продажу квартири за своїм психічним станом усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними.
Не погоджуючись з цим судовим рішенням ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу.
Постановою Київського апеляційного суду від 02 червня 2021 року апеляційну скаргу залишено без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін.
Суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції про те, що поведінка ОСОБА_5 , пояснення, які він надавав нотаріусам, не викликали сумнівів у його здатності усвідомлювати значення своїх дій, керувати ними при укладенні оспорюваного договору купівлі-продажу та дійсності його волевиявлення по вчиненню правочину.
У червні 2021 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу,                    в якій просить скасувати рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 26 лютого 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від                           02 червня 2021 року, ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Підставами касаційного оскарження позивач зазначає неправильне застосування норм матеріального та порушення процесуального права, що апеляційний суд в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладений у постанові Верховного Суду від 06 квітня 2016 року у справі № 6-551цс16, судове рішення ухвалено з порушенням пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України.
Касаційна скарга мотивована тим, що висновки судів попередніх інстанцій не відповідають фактичним обставинам справи, в основу експертизи покладено довідку про зняття з обліку у нарколога в 2005 році та пояснення нотаріуса, що не є належними даними для проведення посмертної експертизи стосовно психічного стану саме на момент укладення спірного договору та суди не дослідили докази, необґрунтовано відмовили у допиті свідків, які мали засвідчити стан здоров`я ОСОБА_5 в останні місяці життя перед укладенням спірного правочину та у проведенні повторної посмертної судово-психіатричної експертизи, перед яким поставити відповідні питання щодо психічного стану ОСОБА_5 станом на дату укладення спірного договору.
Касаційна скарга подана у передбачений статтею 390 ЦПК України строк та з дотриманням вимог статті 392 ЦПК України, зокрема касаційна скарга містить підстави касаційного оскарження, передбачені пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України. 
У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.
Суди встановили, що ОСОБА_5 належало 2/3 частки у праві власності на квартиру АДРЕСА_1 (1/3 частина на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого на підставі рішення Виконавчого комітету міської ради від 27 червня 2017 року; 1/3 частина на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 16 червня 2017 року.     ОСОБА_4 належало Ѕ частка у праві власності на цю квартиру на підставі договору міни, виданого Київським обласним державним нотаріальним архівом 09 червня 2017 року
14 липня 2017 року між ОСОБА_5 , ОСОБА_4 (продавцями) та              ОСОБА_3 (покупцем) укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу зазначеної квартири.
На підставі зазначеного договору купівлі-продажу від 14 липня 2017 року та записів про право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно                ОСОБА_3 стала власником об`єкту нерухомого майна, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_5 помер.
На підставі заяви ОСОБА_1 , поданої 06 червня 2019 року приватному нотаріусу Бориспільського міського нотаріального округу Київської області Дідок В. В. заведено спадкову справу №6/2019 щодо майна ОСОБА_5 .
Позивач ОСОБА_1 як син померлого ОСОБА_5 є його спадкоємцем, який прийняв спадщину та в силу вимог ст.55 ЦПК є правонаступником відповідача.
Суди встановили, що у ОСОБА_5 був намір та волевиявлення щодо укладення оспорюваного договору купівлі-продажу, оскільки ним отримувались дублікати правовстановлюючих документів, в тому числі: дублікат свідоцтва про право власності на житло та витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, дублікат Договору міни від 14 червня                        1996 року, виданий йому 09 червня 2017 року, свідоцтво про право на спадщину за законом від 16 червня 2017 року реєстровий № 1823 та витяг про реєстрацію в спадковому реєстрі від 19 червні 2017 року, а також витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 19 червня 2017 року. 16 червня 2017 року він отримав довідку в КП «Бориспільське бюро технічної інвентаризації» щодо об`єкту: АДРЕСА_1 . На його замовлення був виготовлений звіт про проведення незалежної оцінки квартири від 13 липня 2017 року. ОСОБА_5 знявся з реєстрації 06 липня 2017 року по АДРЕСА_4 , що підтверджується відміткою в його паспорті та довідкою КП «ЖЕК-1» від 13 липня 2017 року.
Також встановлено, що продавці ОСОБА_5 та ОСОБА_4 крім договору купівлі- продажу від 14 липня 2017 року в цей же день посвідчили ряд інших заяв, зі змісту якого вбачається, що усі вони підтверджували їх намір відчужити на користь                    ОСОБА_3 належну їм на праві спільної часткової власності квартиру.
Згідно попереднього договору від 23 червня 2017 року, укладеного між ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом                          Остапенко Є. Є. (реєстровий № 483), сторони домовились не пізніше 20 липня 2017 року укласти у нотаріальній форму договір купівлі-продажу квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
Особа ОСОБА_5 неодноразово встановлювалась і його дієздатність перевірялась при вчиненні нотаріальних дій за його участі, в тому числі:
- 09 червня 2017 року - державним нотаріусом Ірпінської міської державної нотаріальної контори Журавель А. М. при посвідченні дублікату договору міни від                   14 червня 1996 року;
- 16 червня 2017 року приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Дудкою О. С. при посвідченні свідоцтва про право на спадщину за законом;
- 23 червня 2017 року приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Остапенко Є. Є. при посвідченні попереднього договору;
- 14 липня 2017 року приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Остапенко Є. Є. при посвідченні оспорюваного договору купівлі-продажу квартири та ряду заяв.
Відповідно до висновку судово-психіатричної експертизи № 627 від 18 листопада               2020 року Київського міського центру судово-психіатричної експертизи ОСОБА_5 на момент укладення договору купівлі-продажу квартири від                      14 липня 2017 року будь-яким хронічним чи тимчасовим психічним розладом не страждав.
Згідно із пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо у разі подання касаційної скарги на підставі пункту                  1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
Відповідно до частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
Згідно статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) зроблено висновок, що «недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим».
Згідно частини першої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.
Тлумачення статті 225 ЦК України свідчить, що правила цієї статті поширюються на випадки, коли фізична особа хоча і є дієздатною, однак у момент вчинення правочину вона перебувала в такому стані, коли не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).
Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 листопада 2019 року у справі № 496/4851/14-ц (провадження № 61-7835сво19) виклав висновок про застосування норми права, відповідно до якого «підставою для визнання правочину недійсним згідно частини першої статті 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними.
Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд призначає судово-психіатричну експертизу.
Розгляд вимог про визнання правочину недійсним з цих підстав здійснюється                                 з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так й інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи позивача про те, що в момент його укладення він не розумів значення своїх дій і не міг керувати ними.
Висновок про недієздатність учасника такого правочину слід робити перш за все на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.».
Висновком судово-психіатричного експерта від 18 листопада 2020 року № 627 встановлено, що на момент укладення договору купівлі-продажу квартири від 14 липня 2017 року ОСОБА_5 будь-яким хронічним чи тимчасовим психічним розладом не страждав.
Відповідно до вимог статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, встановивши, що на момент укладання оспорюваного договору купівлі-продажу ОСОБА_5 мав необхідний обсяг цивільної дієздатності, його волевиявлення було вільним, відповідало його внутрішній волі та було спрямоване на настання наслідків, зазначених у спірному правочині, складений та посвідчений нотаріусом з дотриманням вимог діючого законодавства і порушень при його посвідченні не встановлено, а позивачем не надано жодних доказів, які б вказували на те, що оспорюваний ним правочини є недійсним, дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог з підстав, передбачених частиною першою статті 225 ЦК України.
У постанові Верховного Суду України від 06 квітня 2016 року у справі № 6-551цс16 зроблено висновок, що правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оспорює правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.
Посилання на висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 06 квітня 2016 року у справі № 6-551цс16 необґрунтовані, оскільки вони зроблені за інших фактичних обставин.
Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги.                      З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ,                            від 19 грудня 1997 року).
Аналіз змісту касаційної скарги та оскарженої постанови апеляційного суду свідчить, що касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.
Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
У пункті 1 частини третьої статті 411 ЦПК України передбачено, що підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу.
Оскільки суд касаційної інстанції зробив висновок про необґрунтованість касаційної скарги на підставі пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України, то відсутні підстави для висновку про те, що суд не дослідив зібрані у справі докази згідно пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України.
Керуючись пунктом 5 частини другої, частинами першої та шостої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 , підписаною представником ОСОБА_2 , на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 26 лютого 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 02 червня                      2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа - приватний нотаріус Бориспільського міського нотаріального округу Остапенко Євгенія Євгенівна про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.
Судді                                                                                          М. М. Русинчук  
                                                                                                    Н. О. Антоненко
                                                                                                    В. І. Крат