КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
 
П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М     У К Р А Ї Н И
08 вересня 2021 року
 
справа № 752/25420/19
                                         
провадження № 22-ц/824/7593/2021
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
            судді-доповідача: Музичко С.Г.,
            суддів: Болотова Є.В., Олійника В.І.
при секретарі: Русинчук І.І.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 
відповідач -  Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк»
третя особа: Головне управління Держпродспоживслужби в м. Києві про захист прав споживача
 
            розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві  цивільну  справу  за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 02 лютого 2021 року, постановленого під головуванням судді Хоменко В.С., у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», третя особа: Головне управління Держпродспоживслужби в м. Києві про захист прав споживача,
 
В С Т А Н О В И В :
 
У грудні 2019 року ОСОБА_1  звернувся до суду із  вищевказаним позовом.
Свої вимоги мотивував, тим що 11.10.2006 року уклав з ПАКІБ «Укрсиббанк» договір про надання споживчого кредиту № 24-АО5/10-2006И, відповідно до умов якого отримав кредит в іноземній валюті в сумі 35 000,00 доларів США, що дорівнювала еквіваленту 176 750,00 грн за курсом НБУ на день укладення договору, котрий зобов`язався повернути та сплатити проценти, комісії в порядку і на умовах, визначених договором.
Проте, вважав, що договір про надання споживчого кредиту № 24-АО5/10-2006И від 11.10.2006 року є таким, що не відповідає чинному законодавству України, є несправедливим та має бути визнаним недійсним із застосуванням наслідків такої недійсності відповідно до умов ст. ст. 216, 1212 ЦК України.
Вказував, що банк не мав відповідно до положень ЦК України, Закону України «Про захист прав споживачів» та ст. ст. 5, 13 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» права на видачу кредиту в іноземній валюті резиденту України, який не має індивідуальної ліцензії для розрахунків цією валютою з іншим резидентом України.
Крім того, зазначив, що банк не попередив його у письмовій формі про умови кредитування, та про валютні ризики, чим ввів його в оману; також в порушення ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» банк включив в договір несправедливі умови, зокрема, п. 1.3. договору передбачає автоматичне збільшення процентів на прострочену суму основного боргу за процентною ставкою у збільшеному розмірі у випадку користування кредитним коштами понад встановлений договором термін, за відсутності умови її зменшення, та умову про відсутність розділу на пункти договору, що передбачають форс-мажорні обставини.
Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 02 лютого 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», третя особа: Головне управління Держпродспоживслужби в м. Києві про захист прав споживача, - відмовлено.
В поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати, постановити нове, яким позов задовольнити.
В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що договір про надання споживчого кредиту є таким, що порушує права позивача як споживача. Зазначає, що кредитний договір укладений з порушенням вимог закону в частині обігу готівкової валюти на території України та відсутності інформаційного листа щодо валютних ризиків. Вважає, що банк не мав відповідно до положень ЦК України, Закону України «Про захист прав споживачів» та ст. ст. 5, 13 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» права на видачу кредиту в іноземній валюті резиденту України, який не має індивідуальної ліцензії для розрахунків цією валютою з іншим резидентом України. Договір про надання споживчого кредиту суперечить нормам ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів, постанові Правління НБУ №168, оскільки банком не розписано сукупну вартість кредиту в національні валюті при зміні курсу, не вказано платіжну вартість по кожному платіжному періоду. На думку апелянта, банком приховано важливу інформацію про умови кредитування.
Крім того, зазначає про заявлене в суді першої інстанції клопотання про призначення у справі судово-економічної експертизи, однак така експертиза не проводилась.
У відзиві на апеляційну скаргу представник АТ «УкрСиббанк» просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, апеляційну скаргу залишити без задоволення. Вважає рішення суду законним та обґрунтованим.
Учасники справи в судове засідання не з`явились, про місце, дату та час розгляду справи повідомлялись належним чином. 
Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив ізнедоведеності позивачемпорушення його суб'єктивного права під час укладання, а згодом і тривалого виконання умов кредитного договору. Під час укладення оспорюваного договору сторони в порядку ст. 638 ЦК України узгодили всі істотні умови даного правочину та погодилися з ними.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.     Судом встановлено, що відповідно до договору про надання споживчого кредиту № 24-АО5/10-2006И від 11.10.2006 року АКІБ «Укрсиббанк», яке згодом змінило назву на АТ «УкрСиббанк», зобов`язалось надати ОСОБА_1 кредит для його особистих потреб - купівлі трикімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1 , в сумі 35 000,00 доларів США, що дорівнювала еквіваленту 176 750,00 грн. за курсом НБУ на день укладення договору, а ОСОБА_1 , в свою чергу, зобов`язався повернути та сплатити проценти, комісії в порядку і на умовах, визначених договором. Додатково між сторонами до договору № 24-АО5/10-2006И від 11.10.2006 року, в той же день, було складено та підписано додаток № 1 «Графік погашення кредиту» (а.с. 8-15, 19).
Згідно п. 1.4 договору про надання споживчого кредиту № 24-АО5/10-2006И від 11.10.2006 року кредит надається позичальнику для його особистих потреб (безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконання обов`язків найманого працівника), а саме: на купівлю трикімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1 .
Додатковою угодою № 2 від 02.02.2015 року до договору про надання споживчого кредиту № 24-АО5/10-2006И від 11.10.2006 року були внесені зміни та визначено, валютою кредиту (траншу) можуть бути: долар США та/або гривня України, базовою валютою за договором є гривня, а також сторони дійшли згоди, що банк зобов`язується надати позичальнику, а позичальник зобов`язується прийняти, належним чином використати і повернути банку кредит у валютах, вказаних в цій додатковій угоді, у формі кредитної лінії з лімітом кредитної лінії, встановленій в базовій валюті, що дорівнює 712 662,80 грн, у порядку і на умовах, зазначених у договорі та цій додатковій угоді (а.с. 23-24).
Також судом встановлено, що 05.05.2015 року між банком та ОСОБА_1 була укладена додаткова угода № 2 до договору про надання споживчого кредиту № 24-АО5/10-2006И від 11.10.2006 року, а саме: змінено розмір процентної ставки, графік погашення кредиту за договором та визначено умови договірного списання коштів (а.с. 20-22).
Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
За положеннями статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно з ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до статі 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (частина 1 статі 638 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.
Згідно із частиною 1 статі 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статі 203 цього Кодексу.
Відповідно до частин першої, другої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.
Частиною третьою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що несправедливими є, зокрема умови договору про: встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; установлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору; обмеження відповідальності продавця (виконавця, виробника) стосовно зобов`язань, прийнятих його агентами, або обумовлення прийняття ним таких зобов`язань додержанням зайвих формальностей.
Договір про надання споживчого кредиту № 24-АО5/10-2006И від 11.10.2006 року та додаткові угоди до договору, які є невід`ємною його частиною,  містять повну інформацію щодо умов кредитування: періоду надання кредиту, розміру процентної ставки, порядку її нарахування, періоду внесення платежів, відповідальність за порушення умов договору.
Відповідно до п. 9.13.  спірного договору підписання даного договору позичальником свідчить про те, що всі умови даного договору йому цілком зрозумілі, і він вважає їх справедливими по відношенню до нього, перед підписанням даного договору позичальником отримано інформаційний лист відповідно до вимог чинного законодавства, зокрема, п. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів».
ОСОБА_1 на момент укладення договору та додаткової угоди до договору не заявляв  вимог щодо їх умов та в подальшому виконував визначені умови.
Враховуючи зміст кредитного договору, ОСОБА_1 засвідчив, що всі умови договору йому зрозумілі та він вважає їх справедливими.
Отже, спірний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. 
Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог, не спростовано, що під час укладення кредитного договору позивач діяв свідомо та вільно, враховуючи власні інтереси, добровільно погодився з його умовами, визначивши, при цьому характер правочину і всі його істотні умови. Наявність ознак, що свідчать про несправедливість умов договору, які визначені Законом України «Про захист прав споживачів», позивачем  не доведена.
Доводи апеляційної скарги про те, що банком не надано всю необхідну інформацію щодо умов договору, спростовуються змістом самого договору та додаткових угод до нього, які були підписані позивачам. 
Доводи апеляційної скарги про те, що договір укладений з порушенням вимог закону в частині обігу готівкової валюти на території України та банк не мав відповідно до положень ЦК України, Закону України «Про захист прав споживачів» та ст. ст. 5, 13 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» права на видачу кредиту в іноземній валюті резиденту України, який не має індивідуальної ліцензії для розрахунків цією валютою з іншим резидентом України були предметом розгляду в суді першої інстанції, яким суд надав обґрунтовану оцінку та відхилив.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що у справі не була проведене судово-економічна експертиза судом не приймається, оскільки відповідних клопотань при розгляді справи в суді апеляційної інстанції позивачем заявлено не було. Вказану обставину не можна вважати підставою для скасування рішення.  
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність, а тому не можуть бути прийняті до уваги.
Колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд  
 
               П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 02 лютого 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
 
            Суддя-доповідач                                                                    
 
            Судді