ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
12 липня 2021 року           справа №360/4762/20 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії: головуючого судді: Міронової Г.М., суддів: Сіваченка І.В.,  Казначеєва Е.Г.,  розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу    ОСОБА_1  на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 27 квітня 2021 р.  у справі  № 360/4762/20 (головуючий І інстанції суддя О.В. Ірметова)  за позовом   ОСОБА_1  до Управління соціального захисту населення Щастинської районної державної адміністрації  про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити  певні  дії,                                       
                                               В С Т А Н О В И В: 
Позивач      ОСОБА_1 (далі - позивач)  у грудні 2020 звернулась до суду з позовною заявою до Управління соціального захисту населення Щастинської районної державної адміністрації      (далі - відповідач) про    визнання протиправним та скасування рішення  відповідача від 18.11.2020 щодо відмови в призначенні  їй допомоги при народженні дитини    ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; зобов`язання  відповідача призначити нарахування та виплату   допомоги при народженні дитини   згідно поданої заяви 201116153147620 від 18.11.2020 в розмірі, що встановлений ст. 12 Закону України «Про державну допомогу сім`ям з дітьми», тобто 41280 грн. на рахунок, відкритий в ПАТ Приватбанк  та стягнення з  відповідача на її користь   моральної шкоди у розмірі 5000,00 грн.   (а.с. 17-19).
Рішенням Луганського  окружного  адміністративного суду від 27 квітня 2021 року у справі  № 360/4762/20   у задоволенні позовних вимог відмовлено (а.с. 78-82).
Не погодившись з таким рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій  просить рішення суду першої інстанції скасувати та  задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що нею було дотримано Порядок № 1751. Таким чином, позивач має право на призначення допомоги при народженні дитини. 
За  п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України справу розглянуто в порядку письмового провадження.
Відповідно до вимог частини 1 статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача,   перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, встановила наступне.
Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що  позивач   має статус внутрішньо переміщеної особи, підтверджений довідкою від 16.11.2020 № 905-5000323983 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, з 26.08.2006 перебуває у шлюбі з   ОСОБА_3 (а.с. 4-5).
ІНФОРМАЦІЯ_2 у позивача та її чоловіка народилася донька    ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження,   виданим 24.07.2020 Біловодським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) (а.с. 5).
18.11.2020 року позивач через офіційний веб-сайт Міністерства соціальної політики України звернулася з заявою в електронній формі, підписаною електронним цифровим підписом, до УСЗН Станично-Луганської райдержадміністрації щодо призначення допомоги при народженні дитини, яка була зареєстрована за № НОМЕР_1 , про що 18.11.2020 о 10:40 на електронну пошту позивача надійшов лист Міністерства соціальної політики України, в якому, зокрема, роз`яснювалося, що заяву розглядатиме той орган соціального захисту населення, який визначено заявником при заповненні електронної форми; якщо електронна заява підписана за допомогою ЕЦП. Допомога при народженні дитини має бути призначена не пізніше, ніж наступного дня після отримання заяви, а у разі, якщо не використано ЕЦП, заявнику доведеться особисто звернутися до органу соціального захисту населення, щоб власноруч підписати документи  (а.с. 6, 8, 75-77).
26 квітня 2021 року від Міністерства соціальної політики України надано суду інформацію, згідно якої  в електронному сервісі «Призначення допомоги при народженні дитини»  під № 201116153147620 від 16.11.2020 присутня інформація щодо заявниці ОСОБА_4 . Що стосується ОСОБА_1 , то в реєстрі присутня її заява під № 201118101653631, яка подана 18.11.2020. Заяви містять помилки заповнення. Відповідно до постанови КМУ від 27 грудня 2001 року № 1751 у разі подання заяви в електронній формі з використанням кваліфікованого електронного підпису про призначення допомоги при народженні дитини така допомога призначається не пізніше ніж наступного робочого дня після отримання заяви органом соціального захисту населення. Рішення про призначення (відмову у призначенні) внутрішньо переміщеним особам усіх видів соціальної допомоги приймають Комісії з питань призначення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам. Враховуючи вищезазначене, електронна заява за номером НОМЕР_1 про призначення допомоги при народженні дитини була відхилена"  (а.с. 89-91). 
При вирішенні справи  суд виходить з наступного.
Стаття 3 Конституції України передбачає, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
Статтею 46 Конституції України гарантовано громадянам України право на соціальний захист.
Забезпечуючи права і свободи громадян, держава окремими законами встановила певні соціальні пільги, компенсації і гарантії, що є складовою конституційного права на соціальний захист і юридичними засобами здійснення цього права, а тому, відповідно до ч. 2 ст. 6, ч. 2 ст. 19, ч. 1 ст. 68 Конституції України - вони є загальнообов`язковими, однаковою мірою мають додержуватися органами державної влади, місцевого самоврядування, їх посадовими особами.
Частиною 2 ст. 19 Конституції України визначено,  що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцію та законами України.
Закон України "Про державну допомогу сім`ям з дітьми" передбачає гарантований державою рівень матеріальної підтримки сімей з дітьми шляхом надання державної грошової допомоги з врахуванням складу сім`ї, її доходів та віку дітей і спрямований на забезпечення пріоритету державної допомоги сім`ям з дітьми у загальній системі соціального захисту населення.
За змістом пункту 2 частини 1 статті 3 Закону № 2811-ХII особі призначається державна допомога при народженні дитини.
Допомога при народженні дитини за цим Законом надається одному з батьків дитини (опікуну), який постійно проживає разом з дитиною  (ч. 1 ст. 10 Закону № 2811-ХII).
Статтею 11 Закону № 2811-XII встановлено, що допомога батькам при народженні дитини призначається на підставі свідоцтва про народження дитини.
Для призначення допомоги при народженні дитини до органу праці та соціального захисту населення за умови пред`явлення паспорта або іншого документа, що посвідчує особу, та свідоцтва про народження дитини подається одним з батьків (опікуном), з яким постійно проживає дитина, заява за формою, встановленою центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, та копія свідоцтва про народження дитини.
У статті 5 Закону № 2811-ХII передбачено, що всі види державної допомоги сім`ям з дітьми, крім допомоги у зв`язку з вагітністю та пологами жінкам, зазначеним у частині другій статті 4 цього Закону, призначають і виплачують органи соціального захисту населення за місцем проживання батьків (усиновлювачів, опікуна, піклувальника).
На виконання зазначених положень Закону № 2811-XII прийнята постанова Кабінету Міністрів України від 27.12.2001 № 1751 "Про затвердження Порядку призначення і виплати державної допомоги сім`ям з дітьми" (далі - Порядок № 1751).
За пунктом 2  Порядку  № 1751 призначення і виплата державної допомоги сім`ям з дітьми здійснюються управліннями праці та соціального захисту населення районних, районних у мм. Києві та Севастополі держадміністрацій, структурними підрозділами з питань соціального захисту населення виконавчих органів міських, районних у містах (у разі створення) рад (далі - органи соціального захисту населення).
Отже, вищезазначеними  нормами окреслено, що призначення і виплата допомоги при народженні дитини здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України органами соціального захисту населення України. Тобто, у даному випадку законодавство передбачає єдиний спосіб отримання такої допомоги:  шляхом звернення до відповідного органу.
За приписами статті 6 Закону № 2811-ХII документи, необхідні для призначення державної допомоги сім`ям з дітьми, подаються особою, яка претендує на призначення допомоги, самостійно.
Статтею 11 Закону № 2811-ХII встановлено, що допомога батькам при народженні дитини призначається на підставі свідоцтва про народження дитини. Допомога при народженні дитини призначається за умови, якщо звернення за її призначенням надійшло не пізніше дванадцяти місяців з дня народження дитини.
За змістом  п. 12 Порядку  № 1751 допомога при народженні дитини призначається за умови, що звернення за її призначенням надійшло не пізніше ніж через 12 календарних місяців після народження дитини.
У пункті 13 Порядку зазначено, що допомога при народженні дитини надається у розмірі, встановленому на дату народження дитини.
Суд вважає, що нормами Закону № 2811-ХII та Порядку № 1751 передбачено єдину підставу для відмови у призначені допомоги, а саме: у разі народження мертвої дитини, інших підстав для відмови в призначені допомоги законодавство не містить.
Разом з цим, вказаними нормами передбачені певні обмеження стосуються строку подання заяви про призначення виплати допомоги.
Згідно із положеннями пункту 11 Порядку № 1751 для призначення допомоги при народженні дитини органу соціального захисту населення за умови пред`явлення паспорта або іншого документа, що посвідчує особу, подається:
1) заява одного з батьків (опікуна), з яким постійно проживає дитина, що складається за формою, затвердженою Мінсоцполітики;
2) копія свідоцтва про народження дитини (з пред`явленням оригіналу).
Заява, вказана у підпункті 1 цього пункту, може бути подана в електронній формі (з використанням засобів телекомунікаційних систем, через офіційний веб-сайт Мінсоцполітики або інтегровані з ним інформаційні системи органів виконавчої влади та місцевого самоврядування, зокрема з використанням кваліфікованого електронного підпису) структурному підрозділу з питань соціального захисту населення. В такому разі факт народження дитини на території України підтверджується за інформацією з Державного реєстру актів цивільного стану громадян, отриманою шляхом електронної взаємодії у порядку, встановленому Мінсоцполітики та Мін`юстом. У разі надходження надісланої з використанням засобів телекомунікаційних систем заяви без кваліфікованого електронного підпису громадянина орган соціального захисту населення повідомляє заявнику, що допомога при народженні дитини призначається лише після підписання у місячний строк зазначеної заяви. У разі непідписання заяви у зазначений строк подається нова заява.
Матеріалами справи підтверджено, що позивач через офіційний веб-сайт Міністерства соціальної політики України звернулася з заявою в електронній формі, підписаною електронним цифровим підписом, до  відповідача щодо призначення допомоги при народженні дитини.
Таким чином,  відповідач повинен був розглянути заяву позивача та прийняти рішення щодо призначення чи відмови у призначенні такої допомоги.
Відхилення відповідачем заяви про призначення допомоги при народженні дитини позивача через плутанину із номерами заяв є неприйнятним та ніяким чином не може порушувати права позивача на отримання допомоги.
Суд вважає, що позивачем заявлений позов виключно в інтересах дитини для її належного матеріального забезпечення.
За приписами 7 ст. 7 Сімейного Кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Згідно п. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (в редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року), яку ратифіковано Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.
Крім того, відповідно до пункту 1 частини 1 статті 92 Конституції України права і свободи людини і громадянина, гарантії їх здійснення та основні обов`язки повинні визначатися виключно законом, які приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Верховна Рада України може змінити закон лише виключно законом, а не шляхом прийняття підзаконного правового акта.
Як відзначено у постанові Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі № 591/610/16-а (К/9901/12622/18), допомога при народженні дитини за своєю природою є допомогою самій дитині, а не її батькам. Неможливість своєчасного звернення одним з батьків до органу, який здійснює призначення допомоги при народженні дитини, призводить до порушення інтересів дитини (п. 34, 35).
Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Частиною другою статті 245 КАС України визначено, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення, зокрема, про:
- визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень (пункт 2);
- визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій (пункт 3);
- визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії (пункт 4);
- інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів (пункт 10).
В рамках адміністративного судочинства: дії - певна форма поведінки суб`єкта владних повноважень, яка полягає у здійсненні суб`єктом владних повноважень своїх обов`язків у межах наданих законодавством повноважень чи всупереч їм; бездіяльність - певна форма поведінки суб`єкта владних повноважень, яка полягає у невиконанні ним дій, які він повинен був і міг вчинити відповідно до покладених на нього посадових обов`язків згідно із законодавством України; рішення - нормативно-правовий акт або індивідуальний акт (нормативно-правовий акт - акт управління (рішення) суб`єкта владних повноважень, який встановлює, змінює, припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин, і який розрахований на довгострокове та неодноразове застосування; індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк).
У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. The United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.
Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява N 38722/02).
Таким чином, ефективний засіб правого захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату.
Суд зауважує, що, оскільки відповідач взагалі не розглядав заяву позивача, що подана у відповідності до вимог закону, то  належним способом захисту прав позивача є визнання  протиправною відмови відповідача у призначенні позивачу допомоги при народженні дитини та зобов`язання відповідача розглянути заяву позивача від 18.11.2020 року про призначення допомоги при народженні дитини.  
Суд враховує, що в провину позивачеві не можна ставити припинення з 01.03.2021 року  роботи електронного сервісу «Призначення допомоги при народженні дитини», а також реорганізації відповідача у зв`язку з ліквідацією Станично-Луганського управління соціального захисту населення  (а.с. 30).      
Щодо вимоги позивача про стягнення з  відповідача на її користь   моральної  шкоди  у розмірі 5000,00 грн., суд зазначає наступне.
Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Статтею 23 Цивільного кодексу України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Зміст поняття моральної шкоди розкрито у статті 23 Цивільного кодексу України.
Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
За змістом частини першої статті 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом, наприклад, у постанові від 10.04.2019 у справі № 464/3789/17. Зокрема, Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (пункт 49).
Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (пункт 52).
Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (пункт 56).
У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам (пункт 57).
Обґрунтовуючи заявлену вимогу про стягнення компенсації за завдану моральну шкоду, позивач зазначила, що через неправомірні дії відповідача вона  була змушена захищати порушене право своєї дитини у судовому порядку, а отже витрачати значні зусилля та час для його відновлення. Захист цього права вимагав від позивача додаткових зусиль для організації свого часу, побуту, він повинен був декілька разів звертатись за кваліфікованою правовою допомогою. Вказанні неправомірні дії відповідача зумовили глибокі душевні страждання, які виразилися у глибокому почутті несправедливості, яке викликане явним, зухвалим умисним нехтуванням законних прав позивача, показуючи свій службовий статус як посадової особи. Усі ці обставини призвели до виникнення у позивача хвилювань та переживань, що негативно відобразилось на її психоемоційному стані внаслідок чого їй та її дитині було завдано моральні страждання через дискримінацію за місцем мешкання, які позивач оцінює у 5000,00 грн.
Оцінюючи такі доводи позивача, суд враховує, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності, обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння щодо її заподіяння, наявність причинно-наслідкового зв`язку між заподіяною шкодою і протиправним діянням та вини в її заподіянні.
Верховний Суд у постанові від 15.04.2020 у справі № 815/63/18 сформулював, що, розглядаючи вимоги про відшкодування моральної (немайнової) шкоди суди повинні з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння особі моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі особа оцінює заподіяну їй шкоду, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Своєю чергою, позивач повинен довести зазначені обставини належними, допустимими та достовірними доказами.
Хоча позивач і зазнав певних моральних страждань, але вони спричинені в цьому випадку не відповідачем у справі, оскільки він не приймав рішення 18.11.2020 року.  
Таким чином, у задоволенні цієї позовної вимоги слід відмовити.
З урахуванням наведеного, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.
Положення ч. 1 ст. 317 КАС України визначають, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового судового рішення у відповідній частині або зміни рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.
Керуючись статтями  308, 311, 315, п. 2, 4 ч. 1 ст.  317, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

                                              ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1  на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 27 квітня 2021 р.    -  задовольнити частково.
Рішення   Луганського окружного адміністративного суду від 27 квітня 2021 р.  у справі  № 360/4762/20    -  скасувати.
Прийняти нову постанову
Позовні вимоги   ОСОБА_1  до  Управління соціального захисту населення Щастинської районної державної адміністрації   про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.
Зобов`язати Управління соціального захисту населення Щастинської районної державної адміністрації  Луганської області розглянути заяву ОСОБА_1    від 18.11.2020 року про призначення допомоги при народженні дитини,     ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не  підлягає касаційному оскарженню крім  випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 
Повне судове рішення складено 12 липня 2021 року.

Головуючий суддя                                                                              Г.М. Міронова

Судді                                                                                                    І.В. Сіваченко

                                                                                                             Е.Г. Казначеєв