22-ц/804/2151/21 
                                                                                263/9921/18 

                                                               П О С Т А Н О В А   
                                                  ІМЕНЕМ                       УКРАЇНИ
                                   
     „ 10 "  серпня  2021 року                                                  місто Маріуполь  Донецької  області 
Єдиний унікальний номер 263/9921/18
Номер провадження 22-ц/804/2151/21 
Донецький апеляційний суд у складі:
головуючого: Зайцевої С.А.
суддів: Мальцевої Є.Є. ,Попової С.А.
за участю секретаря: Лазаренко Д.Т.
учасники справи :  
позивач - ОСОБА_1 
відповідач - Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Маріуполі Донецької області з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області на рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 01 червня 2021 року головуючого судді Гноєвого С.С. зі складанням повного тексту судового рішення 10 червня 2021 року по цивільній справі про встановлення факту проживання однією сім`єю та факту знаходження на утриманні, стягнення одноразової допомоги внаслідок смерті від нещасного випадку на виробництві,-
В С Т А Н О В И В :
У  липні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до управління Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області в особі Маріупольського міського відділення про встановлення факту проживання однією сім`єю та факту знаходження на утриманні, стягнення одноразової допомоги внаслідок смерті від нещасного випадку на виробництві.
Позов мотивований тим, що 18 листопада 2014 року між нею та ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб. Під час шлюбу її чоловік був зареєстрований в АДРЕСА_1 , а вона була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 . Фактично вони проживали разом однією сім`єю за місцем її реєстрації. 
Під час шлюбу її чоловік працював слюсарем будівельником другого розряду в ТОВ «Днепр Екострой». 05 вересня 2017 року з її чоловіком стався нещасний випадок під час виконання ним трудових обов`язків на вказаному підприємстві, внаслідок якого він помер.
За результатами розслідування складено акт Н-1 про нещасний випадок, пов`язаний з виробництвом від 16 лютого 2018 року. У зв`язку з вказаним нещасним випадком на виробництві вона звернулась до відповідача із заявою про отримання одноразової допомоги у зв`язку із смертю чоловіка, але постановою відповідача їй було відмовлено у виплаті у зв`язку з неможливість визначення складу сім`ї. 
Просила встановити факт проживання однією сім`єю з її чоловіком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 18 листопада 2014 року по день  його смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 за адресою  АДРЕСА_2 ; встановити факт її знаходження на утриманні її чоловіка ОСОБА_2 до моменту його смерті; визнати за нею право на отримання страхових виплат у зв`язку зі смертю ОСОБА_2 внаслідок нещасного випадку на виробництві, а також одноразової допомоги особі, яка перебувала на його утриманні; зобов`язати відповідача  виплатити їй одноразову допомогу сім`ї загиблого в сумі 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, та одноразову допомогу, як особі, яка перебувала на утриманні загиблого в сумі 20 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 01 червня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Встановлено факт спільного проживання однією сім`єю ОСОБА_1 з ОСОБА_2   з 18 листопада 2014 року до моменту його смерті, тобто по ІНФОРМАЦІЯ_2 ; встановлено факт знаходження ОСОБА_1 на утриманні її чоловіка ОСОБА_2 до моменту його смерті, тобто, по ІНФОРМАЦІЯ_2 ; стягнуто з управління Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області на користь ОСОБА_1 , одноразову допомогу внаслідок смерті від нещасного випадку на виробництві в сумі 168 400 грн та одноразову допомогу, як особі яка знаходилась на утриманні, в сумі 33 680 грн; вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
В апеляційній скарзі управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаюсь на невідповідність висновків суду обставинам справи,  невірне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права. 
В обґрунтування доводів скарги, зокрема зазначено, що задовольняючи позовні вимоги у повному обсязі, суд першої інстанції мав перевірити та встановити до якого переліку осіб згідно з ст. 41 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» відноситься ОСОБА_1 . Означена норма матеріального права застосовується під час розгляду питання утриманців та щомісячних страхових виплат за зазначеним законом. В частині стягнення одноразової допомоги у розмірі, що дорівнює 100 розмірам прожиткового мінімум як члену сім`ї загиблого від нещасного випадку на виробництві , суд мав керуватися ч. 6 ст. 42 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування" та п. 5.1. Порядку призначення, перерахування та проведення страхових виплат, затвердженого Постановою правління Фонду соціального страхування України від 19 липня 2018 № 11 (далі- Порядок № 11), де вказано, що для отримання одноразової допомоги на сім`ю дружиною (чоловіком) або дитиною, реєстрація їх місця проживання повинна співпадати з реєстрацією місця проживання померлого потерпілого. З огляду на викладене, встановлення лише факту сім`ї без наявності спільної реєстрації із загиблим чоловіком не породжує для ОСОБА_1 право на одноразову допомогу у розмірі 168400 грн. Не застосування судом першої інстанції наведених норм матеріального права призвело до ухвалення рішення, що суперечить розділу 5 Порядку № 11  та ст.ст. 41, 42 Закону України  «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування». Стягуючи з управління одноразову допомогу, як члену сім`ї загиблого в сумі 168 400 грн, та одноразову допомогу, як особі, яка знаходилась на утриманні, в сумі 33 680 грн суд першої інстанції фактично підмінив норми права своїм рішенням. Зазначено, що Верховним Судом було прийнято постанову від 12 грудня 2019 року по справі № 225/1414/15-ц, за змістом якої, вбачається, що перелік осіб які мають право на отримання страхових виплат зазначено у ст. 33 Закону України № 1105 в редакції Закону України № 1105 до 01 січня 2015 року. При цьому, за змістом зазначених норм законодавства право на отримання після смерті потерпілого вказаних страхових виплат ст. 23 Закону України №1105 в редакції до 01 січня 2015 року виникає за наявності двох обставин, а саме: належності до складу сім`ї потерпілого з урахуванням відповідних положень Сімейного кодексу України та факту перебування на його утриманні. Крім того, зазначено, що на час смерті від нещасного випадку на виробництві ОСОБА_2 позивачу виповнилося 25 років, вона не є інвалідом, є за віком працездатною особою відтак не може бути утриманкою, дітей загиблого до 8 років не доглядала, має різну реєстрацію місця проживання із загиблим, у зв`язку з чим не відноситься до кола осіб, що мають право на страхові виплати та одноразову допомогу за Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування». Тому, факт проживання однією сім`єю не породжує для ОСОБА_1 право на страхові виплати та одноразову допомогу, відтак встановлений факт не має юридичного значення.
Відзив на апеляційну скаргу не надано. Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду  першої інстанції.
У судовому засіданні апеляційного суду представник управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області Пріщепа А.О. підтримала доводи апеляційної скарги . 
У судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 та її представник адвокат Довженко В.І. заперечували проти задоволення  апеляційної скарги,оскаржене рішення суду просили залишити без змін. 
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали цивільної справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга  підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.
Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно з ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Таким вимогам закону судове  рішення  відповідає .
Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу серія НОМЕР_1 , виданого 18 листопада 2014 року виконкомом Курахівської селищної ради м. Селідове Донецької області ОСОБА_3 перебувала в зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_2 , про що було зроблено відповідний актовий запис  № 39.
Згідно з копії паспорту громадянина України, який мається в матеріалах справи, ОСОБА_2 , за життя, з 18 січня 2011 року був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .
Встановлено,що позивач ОСОБА_1 зареєстрована та мешкає за адресою: АДРЕСА_2 .
З акту про фактичне проживання від 04 січня 2018 року, наданого комітетом самоорганізації населення «Будівельник», вбачається, що ОСОБА_1 зареєстрована та мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , до 05 вересня 2017 року, за вказаною адресою мешкала разом зі своїм чоловіком ОСОБА_2 .
Вказана обставина, щодо спільного проживання ОСОБА_2 у АДРЕСА_2 , разом зі своєю дружиною, ОСОБА_1 , також підтверджується актом від 13 березня 2018 року за підписом депутата ОСОБА_4 .
Згідно  з довідки № 82 від 13 березня 2018 року, виданої спеціалістом Боївської сільської ради Ворошиліною Т.В., померлий ОСОБА_2 , чоловік ОСОБА_1 , був зареєстрований в АДРЕСА_1 . На день смерті мешкав один. 
Також, встановлено, що 05 вересня 2017 року стався нещасний випадок на товаристві з обмеженою відповідальністю «Днепр Екострой», в результаті якого було травмовано працівника ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Даний факт підтверджується актом за формою Н-1 про нещасний випадок, пов`язаний з виробництвом від 16 лютого 2018 року.
ОСОБА_2 , помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 виданим виконавчим комітетом Боївської сільської ради Нікольського району Донецької області.
Після смерті ОСОБА_2 позивач звернулась до відповідача із заявою щодо виплати одноразової допомоги сім`ї потерпілого внаслідок нещасного випадку на виробництві.
Відповідно до постанови Маріупольського міського відділення УВДФССУ від 11 травня 2018 року № 0533/5730/5730.1/1 , позивачу було відмовлено в призначені одноразової допомоги на сім`ю у зв`язку з неможливістю визначення складу сім`ї,за п.2 ч.2 ст.43 Закону України « Про загальнообов*язкове державне соціальне страхування» від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV (зі змінами). 
Факт сумісного проживання, ведення спільного господарства, знаходження позивача ,яка з 13 листопада 2015 року звільнена з Маріупольського професійного машинобудівного ліцею, на утриманні  чоловіка ОСОБА_2 ,підтверджені в судовому засіданні також поясненнями допитаних свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 .
Задовольняючи позовні вимоги ,суд першої інстанції виходив з того,що позивач ОСОБА_1 ,яка перебувала у зареєстрованому шлюбі з загиблим ОСОБА_2 ,під час шлюбу з останнім з 18 листопада 2014 року по день смерті проживала з ним однією сім*єю,була пов*язана з ним спільним побутом,вони мали взаємні права та обов*язки, та позивач знаходилася на його утриманні,тому на підставі вимог ч.6 ст.42 Закону України « Про загальнообов*язкове державне соціальне страхування» вона має право на одноразову допомогу,що дорівнює 100 розмірам прожиткового мінімуму для працездатних осіб,встановленого законом на день настання права на страхову виплату,та одноразову допомогу,як особа,яка перебувала на його утриманні,у сумі,що дорівнює 20 розмірам прожиткового мінімуму для працездатних осіб,встановленого законом на день настання права на страхову виплату. Станом на день  настання страхового випадку,сума прожиткового мінімуму для працездатних осіб складає 1684 грн, тобто, сума одноразової допомоги становить 168 400 грн та 33 680 грн .
Зазначені висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи та вимогам закону. 
            Так,відповідно до ст. 173 КЗпП України шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.
           За змістом ст.3 Сімейного кодексу України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.
           Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року №5- рп/99 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.
          За змістом статей 3, 11 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги.
           Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК України).
          Відповідно до статті 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Вказане правило діє, якщо в нормах матеріального права не має вказівки про перерозподіл обов`язків доказування.
            Згідно актів  від 04 січня 2018 року комітета самоорганізації населення «Будівельник» ,від 13 березня 2018 року за підписом депутата ОСОБА_4 ,  ОСОБА_1 та ОСОБА_2   спільно проживали однією сім`єю в квартирі АДРЕСА_3 .
              В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 пояснила,що  вони з чоловіком проживали в квартирі по АДРЕСА_4 , яка належить їй на підставі свідоцтва про право власності в результаті приватизації, а також свідоцтва про право власності в порядку спадкування після смерті матері. Офіс підприємства ТОВ « Днепр Екострой» ,де працював чоловік ОСОБА_2 , знаходився в місті Маріуполі по пр. Нахімова, та дане підприємство виконувало підрядні роботи на підставі договору підряду № 17-б від 23 лютого 2017 року,укладеного з Департаментом капітального будівництва Донецької обласної державної адміністрації. ОСОБА_2 працював та отримував заробітну плату ,яка була постійним та основним джерелом засобів до існування. У листопаді 2015 року вона звільнилась з підприємства та не працювала,оскільки це було спільне прийняте з чоловіком рішення. Як дружина ,займалась веденням домашнього господарства та перебувала на повному утриманні у чоловіка,який мав стабільний та постійний дохід ,що витрачався на потреби сім*ї,та вони були повноцінною сім*єю. 05 вересня 2017 року з чоловіком стався нещасний випадок під час виконання ним трудових обов*язків. Відповідно до акту № 1 про нещасний випадок,пов*язаний з виробництвом форми Н-1 від 16 лютого 2018 року ,даний нещасний випадок стався з вини начальника дільниці ТОВ « Днепр Екострой»,який неналежним чином забезпечив заходи стосовно кріплення траншеї щитами,директора цього підприємства,який не забезпечив функціонування системи управління охороною праці та безпечних умов праці,а також головного інженера даного підприємства,який допустив відсутність заходів із забезпечення безпеки праці. Членами комісії, їй як дружині загиблого, було роз*яснено щодо її соціальних прав у зв*язку з настанням нещасного випадку. У чоловіка його мати ОСОБА_9 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 ,батько чоловіка не мешкав із сім*єю ще з дитинства ОСОБА_2 , інших рідних не має. Після смерті чоловіка вона втратила постійне та основне джерело засобів для існування. Від головного спеціаліста,який вказаний в постанові управління як виконавець , вона дізналася,що причиною неможливості визначення складу сім*ї стало те,що вона та її чоловік зареєстровані за різними адресами. Довідка, яка була надана відповідачу,про реєстрацію чоловіка за іншою адресою була надана із зразка примірника  наданого управлінням . 
          На думку суду апеляційної інстанції,суд під час розгляду справи,правильно відхилив посилання представника відповідача,як на підставу відмови у виплаті,тільки на довідку № 82 від 13 березня 2018 року ,видану спеціалістом Боївської сільської ради,оскільки вказана обставинами була спростована іншими дослідженими у суді доказами. 
          Згідно ч. 2 ст. 315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичної особи, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
           Відповідно до ст. 256 ЦПК України та роз`яснень, викладених у п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 31 березня 1995 року № 5, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо, зокрема, згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян, встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.
Відповідно до ч.1 ст.4 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» фонд соціального страхування України є органом, який здійснює керівництво та управління загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням від нещасного випадку, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та медичним страхуванням, провадить акумуляцію страхових внесків, контроль за використанням коштів, забезпечує фінансування виплат за цими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування та здійснює інші функції згідно із затвердженим статутом.
Згідно зі статтею 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (у редакції, чинній на момент настання нещасного випадку), страховими виплатами є грошові суми, які Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України виплачує застрахованому чи особам, які мають на це право, у разі настання страхового випадку.
Відповідно до частини 3 статті 41 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», право на одержання страхових виплат у разі смерті потерпілого мають також дружина (чоловік) або один з батьків померлого чи інший член сім`ї, якщо він не працює та доглядає дітей, братів, сестер або онуків потерпілого, які не досягли восьмирічного віку.
           Згідно з ч.6 ст.42 Закону України « Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» чинної на день виникнення права, у разі смерті потерпілого внаслідок нещасного випадку на виробництві виплачується одноразова допомога його сім`ї у сумі, що дорівнює 100 розмірам прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на день настання права на страхову виплату, та одноразова допомога кожній особі, яка перебувала на його утриманні, а також на його дитину, яка народилася протягом не більш як десятимісячного строку після смерті потерпілого, у сумі, що дорівнює 20 розмірам прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на день настання права на страхову виплату.
         Прожитковий мінімум - вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості (стаття 1 Закону України «Про прожитковий мінімум»).
        Сума прожиткового мінімуму на одну особу в розрахунку на місяць встановлюється Державним бюджетом України на кожен рік.
         Суму прожиткового мінімуму для працездатних осіб на 2017 рік встановлено Законом України «Про державний бюджет України на 2017 рік». На час настання страхового випадку, а саме станом на 05 вересня 2017 року, сума прожиткового мінімуму для працездатних осіб становила 1 684 грн.
      Відповідно до роз`яснень, викладених в абз. 3 п. 1-1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27 березня 1992 року № 6, спори щодо розміру шкоди та права на її відшкодування у вигляді страхових виплат розглядаються судами в позовному провадженні за загальними правилами.
      Згідно п.8 Постанови Пленуму Верховного Суду України « Про судову практику в справах про встановлення фактів,що мають юридичне значення « від 31 березня 1995 року № 5 , судам необхідно мати на увазі,що встановлення факту перебування особи на утриманні померлого має значення для одержання спадщини,призначення пенсії або відшкодування шкоди,якщо допомога,яка надавалась,була для заявника постійним і основним джерелом засобів для існування.
       Утримання полягає у створенні умов для матеріального задоволення потреб людини,які виникають в силу її буття та перебування в суспільстві, у тих випадках,коли власні доходи такої людини не можуть достатньою мірою забезпечити задоволення цих потреб.
        Згідно із сімейним  кодексом України,утримання є видом правовідносин,у межах яких одна фізична особа зобов*язана надавати іншій фізичній особі матеріальну підтримку в грошовій формі у випадках та за дотриманням умов,визначених законом або договором про надання утримання,а інша фізична особа має право вимагати від першої фізичної особи виконання обов*язку щодо надання утримання. Тобто, виникає із зобов*язального права сімейного кодексу України. 
           Повне утримання означає відсутність у члена сім*ї інших джерел доходів,окрім допомоги померлого. Якщо,крім допомоги,що надавалася померлим,особа мала інші джерела доходів,то слід встановити,чи була допомога годувальника постійним і основним джерелом засобів для існування. 
           Постійний характер допомоги означає,що вона була не одноразовою,а надавалася систематично,протягом певного часу,і що померлий взяв на себе обов*язок щодо утримання цього  члена сім*ї. Основне значення допомоги слід з*ясувати шляхом порівняння розміру  допомоги з боку померлого та інших доходів. Вирішення питання залежить від співвідношення розмірів допомоги та інших одержуваних доходів. 
          Як було встановлено в судовому засіданні, встановлення факту спільного  проживання ОСОБА_1 з  ОСОБА_2 однією сім`єю,знаходження на утриманні чоловіка ОСОБА_2   необхідно позивачу  для отримання одноразової допомоги .
              Оцінивши належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, та врахувавши обставини,на які посилалася ОСОБА_1 ,що знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд апеляційної інстанції вважає правильним висновки суду   про можливість встановлення факту проживання однією сім*єю ОСОБА_1 з ОСОБА_2   з моменту укладення шлюбу і по день його смерті ,  по  ІНФОРМАЦІЯ_2   за адресою АДРЕСА_2 та факт знаходження позивача на утриманні свого чоловіка ОСОБА_2 на момент його смерті. 
          Таким чином, встановлення юридичного факту, про який просив позивач, породжує правовий наслідок, оскільки цей факт впливає на виплату сум одноразової допомоги сім`ї потерпілого у зв`язку із смертю на виробництві внаслідок нещасного випадку .
          Доводи апеляційної скарги про те, що підставою для призначення виплати є не тільки факт проживання однією родиною, але і належність особи, яка проживала однією родиною з загиблим до відповідної категорії осіб, а саме якщо вона не працює та доглядає дітей, братів, сестер або онуків потерпілого, які не досягли 8 річного віку ( ст. 41 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування»), не заслуговують на увагу, оскільки відповідно до частини шостої статті 42 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (у редакції, чинній на момент настання страхового випадку) у разі смерті потерпілого внаслідок нещасного випадку на виробництві виплачується одноразова допомога його сім`ї у сумі, що дорівнює 100 розмірам прожиткового мінімуму для працездатних осіб - без обмежень і залежності від працездатності особи або догляду нею за непрацездатними особами. Аналогічна позиція викладена Верховним Судом в постановах від 07 травня 2018 року в справі № 582/1527/17 (провадження № 61-17196ск18), від 03 вересня 2018 року в справі № 520/9585/16-ц (провадження № 61-7500св18) та від 18 листопада 2020 року в справі № 263/11280/18-ц ( провадження № 61-14249св20).
         Посилання скаржника  на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від  12 грудня 2019 року  у справі  № 225/1414/15-ц , як підставу для відмови у задоволенні вимог   ОСОБА_1 , відхиляється судом апеляційної інстанції,оскільки обставини справи не є ідентичними.  
         Доводи апеляційної скарги про те,що постанова від 11 травня 2018 року,якою відділенням управління відмовлено позивачу в отриманні одноразової допомоги не скасована,та такі вимоги нею не заявлялись,не є слушними ,оскільки відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
       Відповідно до практики Європейського суду з прав людини принцип верховенства права зобов`язує державу поважати і застосовувати запроваджені нею закони, створюючи правові й практичні умови для втілення їх в життя.
       За певних обставин захистом статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод може користуватися легітимне очікування (legitimate expectation) успішної реалізації майнових прав (право вимоги). Для того, щоб «очікування» було «легітимним», воно має бути заснованим на нормі закону або іншому правовому акті, такому як судове рішення, пов`язаному із майновим інтересом.
       Тобто, особа, яка має майновий інтерес, може розглядатись як така, що має «легітимне очікування» успішної реалізації її права вимоги у сенсі статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, коли для цього інтересу є достатні підстави у національному законодавстві.
        Таким чином, відмова в отриманні одноразової страхової виплати на сім`ю загиблого (право на виплату) є порушенням статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
           Інші доводи апеляційної скарги, є ідентичними доводам відзиву відповідача на позовну заяву , яким суд надав належну оцінку, висновки суду є достатньої аргументованими. Ніяких нових обставин, які б давали  підстави для проведення апеляційним судом переоцінки доказів, зроблених  судом першої інстанції,  доводи апеляційної скарги не містять,а тому відхиляються .    
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд  та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINAv. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСІІЛ, від 18 липня 2006 року).
Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення, постановлено відповідно до вимог чинного законодавства та не може бути скасовано з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
Згідно зі до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Доводи апеляційної скарги відповідача не спростовують правильність висновків суду першої інстанції та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до помилкового судового рішення. 
Саме з такого розуміння вищезазначених обставин та норм матеріального права виходить суд апеляційної інстанції та вважає, що суд першої інстанції виконав вимоги закону про законність рішення суду, висновки суду здійсненні з дотриманням норм матеріального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.
Відповідно до положень частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення та у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки оскаржуване судове рішення залишено без змін, а апеляційна скарга - без задоволення, питання про розподіл судових витрат апеляційний суд не вирішує.
Керуючись ст.ст. 374,375,381,382  ЦПК України, апеляційний суд - 

                                                                   П О С Т А Н О В И В  :

Апеляційну скаргу управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області - залишити без задоволення.
Рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 01 червня 2021 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених ст. 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.
Повний текст постанови складений 16 серпня 2021 року. 

Судді: