РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 вересня 2021 року
м. Рівне

Справа № 565/11/21
Провадження № 22-ц/4815/953/21

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 

судді-доповідача      – Шимківа С.С.,
суддів:                 – Боймиструка С.В., Хилевича С.В.,
учасники справи: 
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – ОСОБА_2 ,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Кузнецовського міського суду Рівненської області від 19 квітня 2021 року (ухвалене у складі судді Мануляка Ю.В.) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу,- 
в с т а н о в и в :
У січні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 , яким просить розірвати шлюб, зареєстрований між ними 06 червня 1987 року відділом реєстрації актів громадянського стану Ленінського райвиконкому міста Бобруйськ Могильовської області БРСР, актовий запис № 315.
В обґрунтування позову зазначає, що з 06 червня 1987 року він з відповідачкою перебувають у шлюбі. З 2015 року сторони проживають окремо та не ведуть спільного господарства. Подальше збереження шлюбу є неможливим та суперечить його інтересам, а тому наполягає на його розірванні.
Рішенням Кузнецовського міського суду Рівненської області від 19 квітня 2021 року позов задоволено повністю. Розірвано шлюб укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 06 червня 1987 року відділом реєстрації актів громадянського стану Ленінського райвиконкому міста Бобруйськ Могильовської області БРСР, актовий запис № 315. Прізвище відповідачки після розірвання шлюбу залишено без змін " ОСОБА_4 ".
Ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, а надання сторонам строку для примирення суперечитиме моральним засадам суспільства.
Не погоджуючись із рішенням місцевого суду,  ОСОБА_2  оскаржила його в апеляційному порядку.
У поданій апеляційній скарзі зазначає, що у заяві про надання строку для примирення нею наводилися причини, чому вона бажає зберегти сім`ю. Заява обгрунтовувалася тим, що вона з позивачем більше 20-ти років прожили однією сім`єю, виховували спільну дитину. У їхньої спільної дочки ОСОБА_5 народилися діти: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Як їх спільна дочка, так і онуки потребують турботи та піклування з її сторони та зі сторони позивача. Їхні дочка та онуки не повинні бачити сімейних суперечок та розлучення.
Зауважує, що в оскаржуваному рішенні не описано мотиви відхилення доводів її заяви, зазначаючи, що примирення суперечитиме моральним засадам суспільства. Тому, вважає, що судом першої інстанції прийнято доводи позивача та відхилено її доводи без належного обґрунтування.
Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.
Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що 06.06.1987 року сторони уклали шлюб, який зареєстрований відділом реєстрації актів громадянського стану Ленінського райвиконкому міста Бобруйськ Могильовської області БРСР, актовий запис № 315, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 від 06.06.1987 року.
Відповідно до вимог ст. ст. 58,60 Закону України «Про міжнародне приватне право», шлюб укладений за межами України є дійсним в Україні за умови додержання щодо громадянина України вимог Сімейного кодексу України щодо підстав недійсності шлюбу, а правові наслідки шлюбу визначаються правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання. Оскільки сторони є громадянами України та постійно проживають на території України, тому у даному випадку слід застосовувати норми Сімейного кодексу України, незважаючи на те, що шлюб укладений за межами України.
Відповідно до ст.51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.
Аналогічні положення містить ч. 1 ст. 24 СК України - шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. 
Частинами 3, 4 ст. 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.
Згідно з ч. 2 ст. 104 та ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у тому числі за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 СК України.
За змістом ч. 3 ст. 109 СК України передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей.
Відповідно до ч. 1 ст. 110, ст. 112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.
Згідно з роз`ясненнями, викладеними у пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", у рішення суду у справі про розірвання шлюбу, зокрема, має бути зазначено дату й місце реєстрації шлюбу, час та причини фактичного його припинення, мотиви, з яких суд визнав збереження сім`ї можливим чи неможливим, обґрунтовані висновки з приводу інших заявлених вимог. У резолютивній частині рішення слід навести відомості, необхідні для реєстрації розірвання шлюбу в органах РАЦС.
Таким чином, шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків і позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Незгода лише будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу.
За результатами розгляду справи, суд першої інстанції, з яким погоджується колегія суддів, прийшов до правильного висновку, що за час сімейного життя у сторін склалися відносини, які виключають можливість спільного їх проживання та продовження шлюбних відносин, оскільки фактичні шлюбні відносини та ведення спільного господарства між ними припинено з 2015 року, примирення між подружжям та збереження сім`ї неможливе і це буде суперечити інтересам позивача, оскільки він фактично створив іншу сім`ю. Сім`я сторін фактично розпалася і шлюб існує формально.
Відповідно до ст. 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.
У п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" №11 від 21 грудня 2007 року надано роз`яснення, що проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.
Здійснення судом заходів до примирення подружжя, у тому числі надання сторонам передбаченого законодавством строку на примирення, є правом суду, а не обов`язком.
Такого ж висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 30.05.2019 у справі № 442/6319/16-ц та від 11.06.2019 у справі № 605/434/18.
Установивши дійсні обставини справи, суд першої інстанції дав належну оцінку зібраним доказам, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення спору та дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.
Наведені у апеляційній скарзі доводи є необґрунтованими, спростовуються встановленими судом обставинами справи, по своїй суті зводяться до незгоди скаржника із висновками суду.
За таких обставин, підстав для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, апеляційний суд не вбачає, оскільки ці доводи правильності зробленого судом першої інстанції висновку не спростовують.
Керуючись ст.ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, Рівненський апеляційний суд,-
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Кузнецовського міського суду Рівненської області від 19 квітня 2021 року - без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

        Суддя-доповідач                                                   Шимків С.С.

Судді:                                                          Боймиструк С.В. 

Хилевич С.В.