ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

23 червня 2021 року 	м. Дніпро	справа № 280/531/20	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого - судді  Білак С.В. (доповідач), суддів:  Олефіренко Н.А., Шальєвої В.А.,   секретар судового засідання - Солодкова К.А., за участю представника позивача – Васильцова С.А., представника позивача – Кулинич О.О., представника відповідача – Лютої Г.Ю., представника третьої особи – Девятко І.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судового засідання Третього апеляційного адміністративного суду у м. Дніпрі апеляційну скаргу Міністерства юстиції України на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 25.01.2021 року в адміністративній справі №280/531/20 (суддя у 1 інстанції Лазаренко М.С.) за позовом   ОСОБА_1  до  Міністерства юстиції України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору з боку відповідача:  Головне територіальне управління юстиції у Запорізькій області, Південно-Східне міжрегіонгальне управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,- 
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Міністерства юстиції України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору з боку відповідача:   Головне територіальне управління юстиції у Запорізькій області, Південно-Східне міжрегіонгальне управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), в якому просив: 
- визнати протиправним та скасувати наказ “Про звільнення” №4151/к від 23.12.2019 року Міністерства юстиції України з посади начальника Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області;
- поновити ОСОБА_1 на посаді начальника Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області або перевести на рівнозначну посаду до державного органа, якому передаються повноваження та функції такого органу за правонаступництвом;
- стягнути на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 25 грудня 2019 року до моменту фактичного поновлення на посаді або на рівнозначній посаді.
В обґрунтування позовних вимог зазначалося, що звільнення позивача на підставі наказу “Про звільнення” №4151/к від 23.12.2019 року є протиправним, оскільки підставою для звільнення зазначено ліквідацією ГТУЮ у Запорізькій області, проте фактично відбулася не ліквідація, а реорганізація територіальних органів юстиції, а правонаступником ГТУЮ у Запорізькій області є новоутворена установа - Південно-Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), до якого перейшли обов`язки, що випливають з трудових правовідносин. Так, при звільненні позивача не були дотримані відповідні гарантії, передбачені трудовим законодавством, оскільки з моменту попередження про звільнення йому не було запропоновано вакантні посади, які б він міг обійняти відповідно до своєї кваліфікації, не враховано наявність у нього переважного права на залишення на роботі з урахуванням приписів КЗпП України.
Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 25.01.2021 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства юстиції України №4151/к від 23.12.2019 року “Про звільнення” ОСОБА_1 з посади начальника Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області. Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області з 25 грудня 2019 року. Зобов`язано Міністерство юстиції України  нарахувати та виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 25 грудня 2019 року по 25 січня 2021 року, з урахуванням раніше виплачених сум під час звільнення. В іншій частині позовних вимог  відмовлено. Стягнуто на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 840 гривень 80 копійок за рахунок бюджетних асигнувань Міністерства юстиції України.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального права, невідповідність висновків обставинам справи, не повне зясування обставин справи, просить скасувати оскаржуване рішення в частині задоволення позовних вимог  та прийняти нове, яким відмовити у задоволені позову. 
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що суд першої інстнації безпідставно послався на рішення Верховного Суду України, оскільки суд повинен був перш за все надати правову оцінку саме нормам матеріального та процесуального права, які регулюють спірні правовідносини. Так, наразі відсутня судова практика щодо застосування пункту 1-1 частини першої статті 87 Закону України «Про держану службу». Відповідач також зазначив про наявану практику апеляційних судів з аналогічних спорів, в яких суди відмовили у задоволені позвоних вимог щодо поновлення на роботі. Зазначено, що відповідачем було дотримано порядок припинення державної служби позивача та в даному випадку застосуванню підлягаю саме норми Закону України «Про державну службу», а не норми КЗпП України. При цьому слід врахувати, що постановою Кабінету Міністрів України від 09.10.2019 року №870 “Деякі питання територіальних органів Міністерства юстиції”   ліквідовано як юридичні особи публічного права територіальні органи Міністерства юстиції, у тому числі Головне територіальне управління юстиції у Запорізькій області, та утворено як юридичну особу публічного права Південно-Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Дніпро). Таким чином, у спірних правовідносинах відбулося саме ліквідація орагну, де раніше працював позивач. Також, оскільки позивач працював та був звільнений з Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, саме останній є належним відповідачем стосовно вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а не Міністерство юстиції України. Окремо відповідач зауважив про безпідставність стягнення з скаржника судом першої інстанції судового збору у розмірі 840,80грн., оскільки по-перше, позивач був звільнений від сплати судового збору,  а по-друге, позов задоволено частково. 
В відзиві на апеляційну скаргу позивач просив залишити рішення суду першої інстанції без змін. 
В відзиві на апеляціну скаргу Південно-Східне міжрегіонгальне управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) просило її задовольнити. 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача та представників сторін, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.
З матеріалів справи слідує, що наказом Міністерства юстиції України від 17 серпня 2017 року  № 3196/к   ОСОБА_1 призначено на посаду заступника начальника Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області.
Кабінетом Міністрів України прийнято   постанову №870 від 09.10.2019 року "Деякі питання територіальних органів Міністерства юстиції", пунктом 1 якої постановлено ліквідувати як юридичні особи публічного права територіальні органи Міністерства юстиції за переліком згідно з додатком 1, зокрема Головне територіальне управління юстиції у Запорізькій області та утворити як юридичні особи публічного права міжрегіональні територіальні органи Міністерства юстиції за переліком згідно з додатком 2(п.2Постанови).
До переліку міжрегіональних територіальних органів Міністерства юстиції, що утворюються (Додаток 2) до Постанови №870 від 09.10.2019 року "Деякі питання територіальних органів Міністерства юстиції", включено  Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро).
Пунктом 3 Постанови №870 установлено, що міжрегіональні територіальні органи Міністерства юстиції, що утворюються згідно з пунктом 2 цієї   постанови, є правонаступниками територіальних органів Міністерства юстиції, які ліквідуються згідно з пунктом 1, зокрема, Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро)  є правонаступником Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області.
За даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Південно-Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) зареєстроване як юридична особа 29.10.2019 року. ГТУЮ у Запорізькій області з 18.10.2019 року по 21.01.2021 року перебувала у стані припинення юридичної особи.
Таким чином, з дня утворення Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) до нього перейшли повноваження та функції, відповідача. 
Постановою №870 визначено, що територіальні органи Міністерства юстиції, які ліквідуються згідно з пунктом 1 цієї   постанови, продовжують здійснювати повноваження та функції, покладені на зазначені органи, до завершення здійснення заходів, пов`язаних з утворенням міжрегіональних територіальних органів Міністерства юстиції.
Так, на виконання Постанови №870 наказом Міністерства юстиції України від 16.10.2019 року №3173/5 "Про утворення міжрегіональних територіальних органів Міністерства юстиції України" ліквідовані як юридичні особи публічного права територіальні органи Міністерства юстиції, згідно з переліком (додаток 1), зокрема ГТУЮ у Запорізькій області і утворені як юридичні особи публічного права міжрегіональні територіальні органи Міністерства юстиції, згідно з переліком (додаток 2), зокрема Південно-Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Дніпро).
Даним наказом, також затверджено, список голів ліквідаційних комісій з ліквідації головних територіальних управлінь юстиції (п.4 Наказу №3173/5).
Головам ліквідаційних комісій головних територіальних управлінь юстиції наказано, зокрема: забезпечити письмове персональне попередження працівників не пізніше ніж за два місяці до їх звільнення, про що повідомити Департамент персоналу Міністерства юстиції України до 01 листопада 2019 року; надати первинним профспілковим організаціям інформацію про звільнення працівників у зв`язку з ліквідацією територіальних органів Міністерства юстиції (п.п.7 та 8 п. 5 Наказу).
24.10.2019 року ОСОБА_1 , було ознайомлено повідомленням про звільнення у зв`язку з ліквідацією Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області та вивільнення працівників.  
24.12.2019 року наказом №4151/к від 23.12.2019 року Міністерства юстиції України ОСОБА_1 було звільнено з посади начальника Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, відповідно до пункту 11 частини першої статті 87 Закону України “Про державну службу”  у зв`язку з ліквідацією Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів виходить з наступного.
Відповідно до частини першої статті 3 Закону України від 10.12.2015 року №889-VIII "Про державну службу" цей Закон регулює відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця.
Пунктом 4 частини першої статті 83 Закону №889-VIII визначено, що державна служба припиняється за ініціативою суб`єкта призначення.
Підстави для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення наведені у статті 87 Закону №889-VIII.
У первинній редакції, чинній до 25.09.2019 року, пункт 1 частини першої статті 87 Закону №889-VIII передбачав, що однією з таких підстав є скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі.
При цьому частиною третьою статті 87 Закону №889-VIII у її первинній редакції було унормовано, що процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини першої цієї статті визначається законодавством про працю (абзац перший). Звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті допускається лише у разі, якщо державного службовця не може бути переведено на іншу посаду відповідно до його кваліфікації або якщо він відмовляється від такого переведення (абзац другий).
Підпунктом 53 пункту 6 розділу I Закону №117-IX, що набрав чинності з 25.09.2019 року та діяв на момент виникнення спірних правовідносин, до статті 87 Закону №889-VIII були внесені зміни, які, зокрема, встановлювали такі підстави для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення:
- скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу (пункт 1 частини першої);
- ліквідація державного органу (пункт 11 частини першої).
Цим Законом були також виключені положення абзаців першого і другого частини третьої статті 87 Закону №889-VIII, які стосувалися застосування законодавства про працю та допускали звільнення з підстави реорганізації або ліквідації державного органу лише в разі неможливості переведення державного службовця на іншу посаду чи його відмови від такого переведення.
Як вже зазначалося раніше, 24.12.2019 року наказом №4151/к від 23.12.2019 року Міністерства юстиції України ОСОБА_1 було звільнено з посади начальника Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, відповідно до пункту 11 частини першої статті 87 Закону України “Про державну службу”  у зв`язку з ліквідацією Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області.
У пункті 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року №9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" роз`яснено, що при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. Суд не в праві визнати звільнення правильним, виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов`язували звільнення. Якщо обставинам, які стали підставою звільнення, в наказі (розпорядженні) дана неправильна юридична кваліфікація, суд може змінити формулювання причин звільнення і привести його у відповідність з чинним законодавством про працю.
Проаналізувавши зміст постанови Кабінету Міністрів України від 09.10.2019 року №870 "Деякі питання територіальних органів Міністерства юстиції" та наказу Міністерства юстиції України 16.10.2019 року №3173/5 "Про утворення міжрегіональних територіальних органів Міністерства юстиції України" у контексті положень статті 104 Цивільного кодексу України, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що на підставі цих розпорядчих актів ГТУЮ у Запорізькій області як юридична особа публічного права підлягала припиненню фактично не шляхом ліквідації, а шляхом реорганізації - злиття разом з ГТУЮ у Дніпропетровській області та ГТУЮ у Кіровоградській області у  Південне-Східне міжрегіонгальне управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), яке визначено правонаступником територіальних органів Мін`юсту, що припиняються.
З огляду на наведене, в спірному наказі відповідач невірно кваліфікував підстави звільнення, оскільки фактично ліквідації не відбулося.
Слід зазнчити, що цей недолік не є формальним, адже впливає на обсяг прав звільненої особи, зокрема, на право отримання вихідної допомоги при звільненні (частина четверта статті 87 Закону №889-VIII у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Стовоно посилань скаржника щодо дотримання відповідачем порядку звільнення позивача у спірній ситуації та відсутності підстав в даному випадку для застосування норм КЗпП України, колегія суддів зазначає наступне. 
Так, за приписами частин другої і третьої статті 5 Закону №889-VIII відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.
Усталеною є судова практика застосування приписів КЗпП України у разі неврегульованості нормами спеціального законодавства правовідносин, з приводу яких виник спір.
За змістом частини першої статті 235 КЗпП України працівник підлягає поновленню на попередній роботі у разі незаконного звільнення, під яким слід розуміти як звільнення без законної підстави, так і звільнення з порушенням порядку, установленого законом.
Процедура вивільнення працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України (у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників) регламентована положеннями частини другої статті 40, статей 42, 492 цього Кодексу, що містять юридичні гарантії забезпечення прав працівників від незаконного звільнення та сприяння у збереженні роботи, до яких можна віднести обов`язок роботодавця попередити працівника про наступне вивільнення не пізніше ніж за два місяці та вчинити дії щодо працевлаштування працівника, в тому числі з урахуванням переважного права на залишення на роботі, а також заборону на звільнення працівника в період його тимчасової непрацездатності або відпустки, крім випадку повної ліквідації підприємства, установи, організації.
Законом №117-IX статтю 40 КЗпП України доповнено частиною п`ятою такого змісту: "Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 421, частин першої, другої і третьої статті 492, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус".
У свою чергу ретроспективний аналіз положень Закону №889-VIII дає підстави для висновку, що стаття 87 цього Закону до набрання чинності Законом №117-IX (до 25.09.2019 року) визначала як підставу для звільнення державного службовця (скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу), так і особливості її застосування (у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі) поряд із прямою вказівкою на застосування загальної процедури вивільнення працівників, установленої законодавством про працю.
Після внесених Законом №117-IX змін до статті 87 Закону №889-VIII підстава звільнення державних службовців, раніше визначена пунктом 1 частини першої цієї статті, була розділена окремо на випадки скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізації державного органу (пункт 1 частини першої) та ліквідації державного органу (пункт 11 частини першої). У частині процедури звільнення з цих підстав стаття 87 Закону №889-VIII містила єдину норму про можливість видання наказу про звільнення в період тимчасової непрацездатності або відпустки державного службовця із зазначенням датою звільнення першого робочого дня останнього (частина п`ята).
Таким чином, не можна вважати, що стаття 87 Закону №889-VIII у редакції Закону №117-IX визначала особливості процедури звільнення державних службовців на підставі пунктів 1 і 11 частини першої цієї статті, які би мали перевагу у застосуванні порівняно із загальним порядком вивільнення працівників, установленим КЗпП України. Натомість зміст наведених положень статті 87 Закону №889-VIII свідчить про відсутність будь-якого правового регулювання правовідносин, пов`язаних із звільненням державних службовців у випадку реорганізації або ліквідації державного органу.
При цьому виключення зі статті 87 Закону №889-VIII бланкетної (відсилочної) норми щодо застосування законодавства про працю при визначенні процедури вивільнення державних службовців на підставі пунктів 1 і 11 частини першої цієї статті не вказує на заборону щодо його застосування, враховуючи приписи частини третьої статті 5 Закону №889-VIII та неврегульованість цим Законом відповідних правовідносин.
Водночас приписи частини п?ятої статті 40 КЗпП України вказують лише на можливість врегулювання спеціальним законом особливостей застосування порядку звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом першим частини першої цієї статті.
Додатковим підтвердженням аргументованості застосування законодавства про працю до спірних правовідносин, що виникли у період дії статті 87 Закону №889-VIII у редакції Закону №117-IX, є наступні зміни до цієї статті, внесені згідно із Законами України від 14.01.2020 року №440-IX та від 23.02.2021 року №1285-IX, якими законодавець урегулював особливості процедури звільнення державних службовців на підставі пунктів 1 і 11 частини першої статті 87 Закону №889-VIII, зокрема, в частині строку попередження про наступне звільнення, пропозиції посад державної служби та визначення випадків застосування законодавства про працю.
Верховний Суд України в постановах від 17 жовтня 2011 року (справа № 21-237а11), від 04 березня 2014 року (справа № 21-8а14), від 27 травня 2014 року (справа № 21-108а14), від 28 жовтня 2014 року (справа №21-484а14), від 19 січня 2016 року (справа № 810/1783/13-а) неодноразово висловлював правову позицію, згідно з якою ліквідація юридичної особи публічного права має місце у випадку, якщо в розпорядчому акті органу державної влади або органу місцевого самоврядування наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої особи. У разі ж покладення виконання завдань і функцій ліквідованого органу на інший орган мова йде фактично про його реорганізацію. Таким чином, встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) установи, що ліквідується, не виключає, а передбачає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.
Крім того, у постанові від 01 квітня 2015 року (справа №6-40цс15) Верховний Суд України сформулював правову позицію, згідно з якою власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 492 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації і досвіду.
Ці позиції підтримані Верховним Судом, зокрема, у постановах від 12 грудня 2018 року (справа №826/25887/15), від 17 липня 2019 року (справа №820/2932/16), від 09 жовтня 2019 року (справа №208/3390/16-а), від 24 квітня 2020 року (справа №824/168/19-а).
Таким чином, реорганізація державного органу, яка супроводжувалася змінами в організації виробництва і праці, зумовлювала обов`язок відповідача як роботодавця відповідно до вимог частини 2 статті   40, статті   43, частин 2,   3   статті   49-2 КЗпП України   одночасно з попередженням позивача про звільнення запропонувати йому іншу рівноцінну посаду державної служби або іншу роботу (посаду державної служби) у новоствореному державному органі, виконати вимоги щодо визначення працівників, що мають переважне право на залишення на роботі, та отримати згоду виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення, у разі якщо працівник є її членом.
Проте ці вимоги при звільненні позивача відповідач не виконав та не дотримався процедури вивільнення державних службовців, визначеної законодавством про працю.
Також попередження позивача про наступне вивільнення, припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення не містить пропозиції позивачу про зайняття іншої вакантної посади. Крім того, відповідачем не надано суду будь-яких доказів на підтвердження пропозиції позивачу зайняти інші вакантні посади, які були наявними на момент попередження працівника про звільнення чи з`явилися протягом періоду з дня попередження до дня звільнення, а також існували безпосередньо станом на день звільнення, та які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Крім того, відповідачем не надано доказів виконання вимог щодо визначення працівників, що мають переважне право на залишення на роботі, яке враховувалося при переведенні їх до новоствореного органу.
Також, суд першої інстнації вірно зазначив, що відділи державної виконавчої служби, відділи реєстрації актів цивільного стану та нотаріальні контори, маючи статус окремих юридичних осіб у складі Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, не ліквідовувалися, а лише змінили свою назву. 
З наведеного слідує, що у    розпорядчому акті органу державної влади в   постанові Кабінету Міністрів України від 09 жовтня 2019 року № 870 "Деякі питання територіальних органів Міністерства юстиції"   не наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій Головного територіального управління юстиції у Запорізькій  області.
З 29 жовтня 2019 року - дня утворення Південно-Східного міжрегіонального управління юстиції Міністерства юстиції (м. Дніпро) до нього перейшли повноваження та функції, зокрема Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, який втратив такі повноваження та функції згідно з положеннями   постанови Кабінету Міністрів України від 09 жовтня 2019 року № 870.
З огляду на наведене, є безпідставними посилання скаржника на Закон №117-ІХ “Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади”, яким внесено зміни до норм Закону України “Про державну службу”, зокрема до ст. 87 Закону України “Про державну України”,   та відповідно до яких з 25.09.2019 року вже не передбачена необхідність пропозиції іншої роботи (посади державної служби), як умова звільнення державного службовця у зв`язку з ліквідацією державного органу, оскільки ця норма не може застосовуватися до спірних правовідносин, так як фактично судом встановлено обставини справи які свідчать про те, що відбулася саме реорганізація територіального органу Міністерства юстиції - ГТУЮ у Запорізькій області як юридичної особи публічного права, а не його ліквідація. До правонаступника - новоствореної юридичної особи - Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) - перейшли як функції та повноваження щодо реалізації державної політики у відповідних сферах, що виконувалися ГТУЮ у Запорізькій області, так і майнові права та обов`язки цієї юридичної особи, що припиняється. 
За таких обставин колегія суддів погоджує висновок суду першої інстанції, що звільнення позивача відбулося без законної підстави та з порушенням передбаченого законом порядку, що свідчить про протиправність наказу Міністерства юстиції України №4151/к від 23.12.2019 року “Про звільнення” ОСОБА_1 з посади начальника Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області.
При цьому суд першої інстанції ухвалив правильне рішення про поновлення позивача на посаді начальника Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області з 25 грудня 2019 року, з якої його було незаконно звільнено, враховуючи, що незаконно звільнений працівник підлягає поновленню на попередньому місці роботи, а обов`язок по його працевлаштуванню покладений на роботодавця, яким у випадку реорганізації державної установи є її правонаступник, якому передані відповідні завдання і функції.
Колегія суддів зазначає, що при винесенні вказаного рішення було враховано позицію Верхоного Суду України з аналогічного спору у постанові від 26.05.2021 року, яка винесена за результатом розгляду справи №260/261/20 (провадження №К/9901/25944/20). 
Щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, колегія суддів зазначає наступне. 
За ч. 2    ст. 235 КЗпП України     при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
          Виходячи із поняття вимушеного прогулу, кількість днів вимушеного прогулу визначається з дня звільнення до винесення судом рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, яким відбулося врегулювання публічно-правового спору.
За таких обставин та враховуючи відсутність вини позивача в розгляді спору  більше одного року, колегія суддів вважає, що період з 24.12.2019 року по 21.10.2021 року (по день ухвалення рішення про поновлення на посаді)  є вимушеним прогулом і складає 270 робочих днів (грудень 2019 – 4 дня, січень 2020 - 21 день, лютий 2020 -20 днів, березень 2020 -21 день,  квітень 2020 - 21 день , травень 2020 - 19 днів, червень 2020 - 20 днів, липень 2020 - 23 дні, серпень 2020 - 20 днів, вересень 2020 - 22 дні,  жовтень 2020 - 21 день, листопад 2020 - 21 день, грудень 2020 -22 дня, січень 2021 -15 днів).
Отже, середній заробіток за час вимушеного прогулу позивача становить  261948,60рн.: 970,18 грн. (середньоденний заробіток) помножити на 270 днів (час вимушеного прогулу з 25.12.2019 року по 25.01.2020 року).
Разом з тим, суд зобов`язав Міністерство юстиції України  нарахувати та виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 25 грудня 2019 року по 25 січня 2021 року, з урахуванням раніше виплачених сум під час звільнення, в той час як суд повинен був стягнути з бюджетних асигнувань Міністерства юстиції України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 25 грудня 2019 року по 25 січня 2021 року у сумі 261948,60рн., оскільки резолютивна частина рішення суду повина бути чітка та конкретизована та в подальшому не повинна створювати перешкод щодо виконання такого рішення. 
Стосовно стягнення на користь ОСОБА_1 судового збору у розмірі 840 гривень 80 копійок за рахунок бюджетних асигнувань Міністерства юстиції України, колегія суддів зазначає наступне. 
Відповідно до частини першої   статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України   при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього   Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
З матеріалів справи слідує, що позивач за подачу вказаного позову сплатив судовий збір у розмірі 840,80грн., що підтверджується платіжним дорученням №0.0.1590074643.1 від 21.01.2020 року, а тому вказані витрати, з урахуванням того, що позивачу фактично задоволено основні позовні вимоги у повному обсязі, слід повернути йому за рахунок бюджетних асигнувань скаржника суму у розмірі 840,80грн. 
          Відповідно до ч. 2    ст. 19 Конституції України    органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені    Конституцією    та законами України.
          Згідно ч. 6    ст. 43 Основного Закону України    громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
З урахуванням викладеного суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з дотриманням норм процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому відсутні підстави для скасування рішення суду першої інстанції. 
Колегія вважає за необхідне змінити резолютивну частину рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 25.01.2021 року, виклавши її в новій редакції цієї постанови, в іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Керуючись ст. ст.    6,    7,    8,    9,    242,    243,    308,    311,    315,    316,    321,    322,    325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,- 
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Міністерства юстиції України на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 25.01.2021 року в адміністративній справі №280/531/20 - задовольнити частково. 
Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 25.01.2021 року змінити в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, пункт чотири резолютивної частини рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 25.01.2021 року викласти у наступній редакції: «Стягнути з бюджетних асигнувань Міністерства юстиції України  на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 25 грудня 2019 року по 25 січня 2021 року у сумі 261948,60рн. (двісті шістдесят одну тисячу дев`ятсот сорок вісім грн. 60 коп.). 
В іншій частині  рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 25.01.2021 року - залишити без змін.
Вступна та резолютивна частини постанови складені в нарадчій кімнаті та проголошені в судовому засіданні 23 червня 2021 року, в повному обсязі постанова  виготовлена відповідно до ст.243 КАС України.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.     

Головуючий - суддя                                                                      С.В. Білак 

                               суддя                                                                      Н.А. Олефіренко 

                               суддя                                                                      В.А. Шальєва