Ухвала
Іменем України
09 липня 2021 року
м. Київ
справа № 645/6572/18
провадження № 51-3000 ск 21
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого            ОСОБА_1 ,             
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
розглянув касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Фрунзенського районного суду м. Харкова від 23 грудня 2019 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 13 квітня 2021 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12018220460001705, щодо
ОСОБА_4 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя                       АДРЕСА_1 ), раніше не судимого,
засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 Кримінального кодексу України (далі – КК).
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Фрунзенського районного суду м. Харкова від 23 грудня 2019 року                      ОСОБА_4 засуджено за ч. 1 ст. 121 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.
Строк відбування покарання ОСОБА_4 визначено обчислювати з моменту його затримання та приведення вироку до виконання. До набрання вироком законної сили засудженому не обрано запобіжного заходу.
Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 1237,21 грн у рахунок відшкодування матеріальної шкоди, 50 000 грн – моральної шкоди, 15000 грн – на правову допомогу.
Вирішено питання щодо долі речових доказів у кримінальному провадженні.
За обставин, установлених судом та детально викладених у вироку,  ОСОБА_4 визнано винним та засуджено за те, що він 29 липня 2018 року приблизно о 04:20, перебуваючи неподалік нічного клубу «Фрідом» на Стадіонному проїзді, 17-А у м. Харкові, разом зі своїми друзями в ході словесного конфлікту, що виник на ґрунті особистих неприязних відносин із потерпілим ОСОБА_5 і перейшов у бійку, умисно, з метою заподіяння тілесних ушкоджень завдав останньому одного удару розкладним ножем у ділянку живота з лівого боку, спричинивши потерпілому тяжке тілесне ушкодження за ознакою небезпеки для життя.
Харківський апеляційний суд ухвалою від 13 квітня 2021 року вирок Фрунзенського районного суду м. Харкова від 23 грудня 2019 року щодо ОСОБА_4 залишив без змін, а апеляційну скаргу засудженого – без задоволення.
Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
У касаційній скарзі, як убачається з її змісту, засуджений ОСОБА_4 ставить вимогу про скасування судових рішень щодо нього та призначення нового судового розгляду в суді першої інстанції через безпідставність його засудження. Вважає, що його дії кваліфіковані неправильно, оскільки умислу на заподіяння тяжкого тілесного ушкодження потерпілому він не мав, а лише оборонявся від протиправних дій останнього. Також, на думку засудженого, його дії слід кваліфікувати за ст. 128 КК. Обґрунтовуючи свої вимоги, вказує на неповноту судового розгляду і невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження. Вважає, що апеляційний суд не звернув уваги на вказані порушення суду першої інстанції, належним чином не перевірив доводів, викладених у його апеляційній скарзі, та не надав вичерпної відповіді на них, повторно не дослідив доказів та обставин справи, чим порушив вимоги ст. 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК).

Мотиви Суду
Перевіривши доводи в касаційній скарзі засудженого та надані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити, виходячи з такого.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Так, згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу; переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Підставами для скасування або зміни судових рішень під час розгляду справи в суді касаційної інстанції за ч. 1 ст. 438 КПК є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Як установлено ст. 370 КПК, законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Положеннями ст. 94 КПК передбачено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів – з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Наведені вимоги закону під час розгляду цього кримінального провадження судами було дотримано. Посилання в касаційній скарзі на неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження не є предметом перевірки суду касаційної інстанції. Натомість зазначені                                       обставини були предметом перевірки суду апеляційної інстанції.
Крім того, необхідність повторного дослідження доказів і фактичних обставин апеляційним судом може постати в разі лише, якщо суд першої інстанції не забезпечив обвинуваченому можливості дослідити і спростувати докази під час змагальної процедури в суді першої інстанції. Правила ч. 3 ст. 404 КПК зобов`язують суд апеляційної інстанції провести повторне дослідження фактичних обставин справи, лише коли суд першої інстанції дослідив ці обставини неповно або з порушенням.
Як убачається з наданої копії вироку суду першої інстанції, цей суд установив фактичні обставини справи, висновок про винуватість засудженого ОСОБА_4 обґрунтував об`єктивно з`ясованими обставинами, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими цим судом відповідно до ст. 94 КПК. Незгода з висновком про достатність доказів для ухвалення обвинувального вироку, якого суд дійшов, дослідивши докази, не є підставою для повторного дослідження тих самих доказів апеляційним судом.
Висновки про винуватість ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК, доведено доказами, які зібрані у передбаченому законом порядку, досліджені в судовому засіданні, є належними та допустимими.
Так, відповідний висновок суд, незважаючи на невизнання ОСОБА_4 своєї вини у пред`явленому обвинуваченні, зробив на підставі ретельно та всебічно досліджених у судовому засіданні із дотриманням вимог кримінального процесуального законодавства доказів, зокрема показань потерпілого ОСОБА_5 , який повідомив, що неподалік клубу «Фрідом» у бік магазину «АТБ», де перебував із товаришем, між ними і компанією за участю ОСОБА_4 сталася сварка, що перейшла у бійку, в ході якої він отримав удар від ОСОБА_4 та впав, після цього зрозумів, що в останнього був ніж, оскільки від удару в нього одразу потекла кров. У цей час свідок ОСОБА_6 підбіг до ОСОБА_4 , схопив його за руку та вдарив його при цьому в обличчя; свідка ОСОБА_7 , який підтвердив сварку, що перейшла у бійку, під час якої бачив, як ОСОБА_4 з барсетки дістав ніж, і тримав його в правій руці. Далі він уже бачив, як ОСОБА_5 падав, а ОСОБА_4 відскакував від нього у бік. Коли свідок підбіг до потерпілого, то бачив, як той тримає рукою рану на животі, з якої йшла кров, у цей час також до них підбігли ще ОСОБА_6 і ОСОБА_8 , вони вибили ніж у засудженого з рук та штовхнули його на газон, де він і перебував до приїзду поліції. Також зазначив, що ніхто з інших не мав сторонніх предметів, у тому числі ножів; свідка ОСОБА_6 , який повідомив, що 29 липня 2018 року вночі він вийшов з клубу та здалеку побачив бійку, підійшовши ближче, побачив своїх знайомих ОСОБА_5 та ОСОБА_7 , з якими вони разом відпочивали, через хвилину ОСОБА_5 почав присідати, а потім упав на землю, при цьому потерпілий повідомив, що його вдарили ножем. Свідок повернувся до хлопців і запитав, – хто це зробив, та побачив ОСОБА_4 , який стояв із ножем у правій руці і почав йти в його бік. У цей час неподалік від засудженого перебував ОСОБА_8 , останній узяв його за кисть правої руки, в якій був ніж, а свідок - за шию та, поваливши на землю, вони забрали в нього ніж і утримували до приїзду поліції; свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , які підтвердили, що бійка відбулася 29 липня 2018 року приблизно о 04:20 неподалік клубу «Фрідом» та у ній брав участь ОСОБА_4 .
Також вину засудженого підтверджено даними письмових доказів, а саме: протоколу огляду місця події від 29 липня 2018 року, в якому зафіксована обстановка події, зокрема зазначено, що на асфальті був виявлений складний ніж із рукояткою чорного та синього кольору; протоколу пред`явлення особи для впізнання від 23 серпня                      2018 року за участю потерпілого. Останній серед пред`явлених йому осіб упізнав чоловіка, який завдав йому ножове поранення; висновків судово-медичної експертизи від 23 серпня 2018 року № 09/1648-С/2018, за якими у потерпілого мало місце проникаюче колото-різане поранення передньої черевної стінки в ділянці лівого підребер`я з пошкодженням за ходом раньового каналу лівої частки печінки, що належить до тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя; висновку судово-медичної експертизи від 14 серпня 2018 року № 14/715-С/18, згідно з яким на футболці (об`єкт № 1) ОСОБА_4 знайдено кров людини групи А з ізогемаглютиніном анти-В, походження якої від ОСОБА_5 не виключається; висновків судово-медичної експертизи від 30 серпня 2018 року № 15/686-С/2018, відповідно до яких у результаті проведення судово-медичної експертизи складного ножа (об`єкти №№ 1–4), вилученого 29 липня 2018 року в ході огляду місця події, на правій щоці клинка (об`єкт № 1) виявлено сліди крові людини. Під час серологічного дослідження, у крові виявлений антиген А, тому, можна припустити, що ці сліди крові можуть походити від будь-якої людини з груповою належністю крові А (ІІ) з ізогемаглютиніном анти-В, у тому числі від потерпілого ОСОБА_5 ; висновків судово-медичної експертизи від 15 серпня 2018 року № 14/714-С/18, згідно з якими на шортах (об`єкт № 1) ОСОБА_4 знайдено кров людини групи А з ізогемаглютиніном анти-В, походження якої від ОСОБА_5 не виключається; запису з камер відеоспостереження. На ньому зафіксовано трьох осіб чоловічої статі ( один з яких – ОСОБА_4 ), які стоять на вулиці та розмовляють. Через деякий час повз цих осіб пройшли троє хлопців (один з них – ОСОБА_5 , які повернулися до першої групи хлопців, і в шістьох стояли спілкувалися. Після спілкування один із хлопців зняв рюкзак, інший – поставив свою сумку на тротуар, та почалася бійка. В ході якої ОСОБА_4 дістав зі своєї сумки, яка висіла на плечі предмет, схожий на ніж (03:14:25), розкрив його за допомогою руху вперед рукою і зробив випад рукою з ножем у бік потерпілого ОСОБА_5 ; іншими доказами, які суд першої інстанції обґрунтовано визнав достовірними та допустимими.
Незгода засудженого з висновками суду, зробленими на підставі досліджених доказів, не є свідченням неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність.
Указані докази у своїй сукупності є достатніми для доведення винуватості                       ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1                     ст. 121 КК, й об`єктивних підстав вважати їх недостовірними немає.
Викладені у касаційній скарзі доводи засудженого про неправильну кваліфікацію його дій за ч. 1 ст. 121 КК, оскільки у нього не було умислу на заподіяння потерпілому тяжких тілесних ушкоджень і він перебував у стані необхідної оборони, є необґрунтованими з огляду на таке.
Згідно з нормами частин 1 та 3 ст. 36 КК необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в цій обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.
Відповідно до ч. 4 ст. 36 КК особа не підлягає кримінальній відповідальності, якщо через сильне душевне хвилювання, викликане суспільно небезпечним посяганням, вона не могла оцінити відповідність заподіяної нею шкоди небезпечності посягання чи обстановці захисту.
За змістом ч. 5 ст. 36 КК не є перевищенням меж необхідної оборони і не має наслідком кримінальну відповідальність застосування зброї або будь-яких інших засобів чи предметів для захисту від нападу озброєної особи або нападу групи осіб, а також для відвернення протиправного насильницького вторгнення у житло чи інше приміщення, незалежно від тяжкості шкоди, яку заподіяно тому, хто посягає.
До критеріїв визначення правомірності необхідної оборони належать: наявність суспільно небезпечного посягання, його дійсність та об`єктивна реальність, межі захисних дій, які би не перевищували меж необхідності, при цьому шкода особі, яка здійснює посягання, не перевищувала би необхідну.
Таким чином, для вирішення питання про кваліфікацію складу кримінального правопорушення, пов`язаного з перебуванням особи в стані необхідної оборони, суд повинен урахувати конкретні обставини справи, здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання й акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання. У разі, коли визначальним у поведінці особи було не відвернення нападу та захист, а бажання спричинити шкоду потерпілому (розправитися), такі дії за своїми ознаками не становлять необхідної оборони, вони набувають протиправного характеру і мають розцінюватись на загальних підставах.
Встановлені судом фактичні обставини, у тому числі шляхом допиту свідків, потерпілого і самого засудженого, оглядом відеозапису з місця події, свідчать про відсутність акту суспільно небезпечного посягання зі сторони потерпілого, який би за своїми об`єктивними ознаками міг створити реальну та безпосередню загрозу заподіяння шкоди для засудженого, що у свою чергу могло викликати в останнього невідкладну необхідність у заподіянні шкоди потерпілому.
У суді першої інстанції та в касаційній скарзі засуджений зазначив про те, що ніж він дістав для захисту свого життя від неправомірних дій потерпілого.
Однак, як убачається з аналізу оскаржуваних судових рішень, дії ОСОБА_4 вказують на їх умисний характер, оскільки для завдання удару ножем йому необхідний був час для підготовки знаряддя, а саме: дістати ніж із сумки, розкласти його, тобто засуджений ужив усіх необхідних заходів для заподіяння потерпілому удару на ураження. Даних, які би свідчили про реальну загрозу життю чи здоров`ю                             ОСОБА_4 та наявність підстав для застосування ножа стосовно потерпілого, судами не встановлено.
Обопільна бійка між особами, зокрема ОСОБА_4 з друзями з одного боку та потерпілим ОСОБА_5 з іншого боку, не є тією реальною загрозою, яка би вимагала застосування ножа.
Крім того, як зазначив суд, з показань потерпілого та свідків, а також із дослідженого відеозапису з камер відеоспостереження вбачається, що ОСОБА_4 дістав ніж з своєї сумки до отримання тілесних ушкоджень, не намагався уникнути конфлікту, а продовжував брати участь у ньому. Тобто така поведінка не притаманна особі, яка здійснює самозахист в умовах необхідної оборони.
Отже немає підстав вважати, що засуджений, цілеспрямовано використовуючи ніж та завдаючи ним потерпілому удару в живіт, перебував у стані оборони. Натомість вчинення таких дій засудженим свідчить про те, що він бажав заподіяти потерпілому тілесні ушкодження та діяв з відповідним умислом.
З урахуванням указаного вчинений ОСОБА_4 злочин обґрунтовано отримав юридично-правову кваліфікацію за ч. 1 ст. 121 КК. Разом з умислом та мотивом вчинення цього злочину під час судового провадження було з`ясовано всі передбачені ст. 91 КК обставини, що належать до предмета доказування, у вироку відповідно до                   ст. 374 КПК зазначено формулювання обвинувачення, визнаного доведеним, із достатньою конкретизацією встановлено і зазначено місце, час, спосіб вчинення злочину, його наслідки, а також наведено докази, на яких ґрунтується висновок про доведеність його винуватості. При цьому доказів наданих суду першої інстанції та досліджених у повному обсязі, достатньо для вирішення питання про винуватість особи у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення.
Згідно зі ст. 419 КПК в ухвалі апеляційного суду, крім іншого, має бути зазначено: короткий зміст вимог, викладених у апеляційних скаргах, та зміст судового рішення суду першої інстанції; узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу,                                й узагальнений виклад позиції інших учасників судового провадження; обставини, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій з посиланням на докази; мотиви визнання окремих доказів недопустимими чи неналежними, та з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, а також положення закону, яким він керувався.
Усупереч твердженням засудженого в касаційній скарзі, із долученої копії ухвали апеляційного суду вбачається, що суд під час перегляду вироку суду першої інстанції дотримався вказаних вимог закону, дав належну оцінку доводам, викладеним у апеляційній скарзі засудженого, які є аналогічними доводам його касаційної скарги, та із зазначенням мотивів прийнятого рішення залишив вирок суду першої інстанції без змін. 
Погоджуючись із висновками місцевого суду, суд апеляційної інстанції в ухвалі зазначив, що винуватість ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК, за обставин, установлених судом, відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, підтверджується сукупністю зібраних у кримінальному провадженні та досліджених у судовому засіданні доказів, які суд оцінив у сукупності з іншими доказами і на підставі яких прийняв законне та обґрунтоване рішення.
Також суд ретельно перевірив версію засудженого щодо заподіяння потерпілому умисного тяжкого тілесного ушкодження, у зв`язку з перевищеням меж необхідної оборони і правильно визнав її безпідставною, оскільки вона суперечить встановленим фактичним обставинам та не підтверджується доказами, зібраними у кримінальному провадженні.
При цьому апеляційний суд не встановив, що під час розгляду кримінального провадження судом першої інстанції допущено істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, які могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення.
Крім того, з аналізу копій судових рішень убачається, що, обираючи засудженому ОСОБА_4 вид та міру покарання, суд урахував конкретні обставини вчиненого кримінального правопорушення і ступінь тяжкості вчиненого злочину, який є тяжким, особу винного (офіційно працевлаштований, раніше не судимий, на обліку у психіатра та нарколога не перебуває, позитивно характеризується), відсутність обставин, передбачених статтями 66, 67 КК, позицію потерпілого, висновок досудової доповіді, згідно з яким ризик вчинення повторного кримінального правопорушення оцінюється як середній, і дійшов висновку, що виправлення ОСОБА_4 неможливе без ізоляції від суспільства, у зв`язку з чим призначив покарання у виді позбавлення волі, оскільки обґрунтованих підстав для застосування статей 69, 75 КК не встановив. 
Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції та вказав, що зважаючи на обставини справи, дані про особу ОСОБА_4 , досудову доповідь, відсутність обставин, передбачених статтями 66, 67 КК, позицію потерпілого, який заперечував проти будь-якого пом`якшення покарання, а також з урахуванням того, що засуджений вини в інкримінованому злочині не визнав, щиро не розкаявся, не відшкодував потерпілому завданої шкоди, судом належним чином вмотивовано призначене ОСОБА_4 покарання в мінімальних межах, передбачених санкцією ч. 1 ст. 121 КК.
З огляду на викладене, на думку колегії суддів касаційного суду, призначене                         ОСОБА_4 покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК, є необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових злочинів.
Судові рішення відповідають вимогам ст. 370 КПК, а ухвала апеляційного суду – вимогам ст. 419 цього Кодексу.
Посилання засудженого на необхідність кваліфікації його дій за ст. 128 КК є безпідставними виходячи з такого. 
Розмежування складів злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК (умисне заподіяння тяжких тілесних ушкоджень), від злочину, передбаченого ст. 128 КК (необережне заподіяння тяжких тілесних ушкоджень), здійснюється як за об`єктивною, так і суб`єктивною стороною цих злочинів.
До того ж, у ході визначення ступеня тяжкості заподіяних тілесних ушкоджень за способом вчинення діяння враховуються локалізація, характер, механізм утворення травм та ушкоджень, а зміст і характер інтелектуального та вольового критеріїв вини у зазначених злочинах з матеріальним складом обумовлюються усвідомленням особою характеру вчиненого злочинного діяння, передбаченням його негативних наслідків та ставленням до цих наслідків.
Умисне заподіяння тяжкого тілесного ушкодження (ст. 121 КК) з об`єктивної сторони характеризується протиправним посяганням на здоров`я іншої людини, шкідливими наслідками, що настали для здоров`я потерпілого у вигляді спричинення тілесних ушкоджень, встановлення причинного зв`язку між зазначеним діянням та наслідками. Із суб`єктивної сторони злочин може бути вчинений із прямим або непрямим умислом (умисна форма вини).
Поряд з цим кримінальна відповідальність за необережне тілесне ушкодження                           (ст. 128 КК) настає за наявності таких самих елементів об`єктивної сторони, як і складу злочину, передбаченого ст. 121 КК, за умови, якщо були заподіяні тяжкі або середньої тяжкості тілесні ушкодження, але суб`єктивна сторона злочину є основним елементом, за яким він відрізняється від заподіяння тяжкого чи середньої тяжкості тілесних ушкоджень, і проявляється у необережній формі вини.
За встановлених судом обставин, ОСОБА_4 під час словесного конфлікту через особисті неприязні відносини, що перейшов у бійку, в ході якої у нього виник злочинний намір, спрямований на спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_5 , реалізуючи свій злочинний намір, усвідомлюючи, що від його дій можуть настати тяжкі наслідки для здоров`я потерпілого, та допускаючи їх настання, дістав зі своєї сумки, яка була при ньому, розкладний ніж і тримаючи ніж у правій руці, умисно завдав ним потерпілому одного удару у ділянку живота з лівого боку. Внаслідок удару у ОСОБА_5 , за висновком судово-медичної експертизи від 23 серпня 2018 року № 09/1648-с/2018, було заподіяно проникаюче колото-різане поранення передньої черевної стінки в ділянці лівого підребер`я з пошкодженням за ходом раньового каналу лівої частини печінки, що за ступенем тяжкості належить до тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя. 
Таким чином, зазначені обставини вказують на наявність у діях ОСОБА_4 складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК, що виключає можливість кваліфікації цього діяння за ознаками необережного заподіяння тяжких тілесних ушкоджень.
При цьому в касаційній скарзі засудженого не наведено переконливих доводів щодо істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого під час здійснення судового та апеляційного провадження, а отже, і щодо необхідності перевірки їх за матеріалами кримінального провадження.
Враховуючи викладене, Суд вважає, що відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК                             у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого                     ОСОБА_4 необхідно відмовити.
Що стосується клопотання засудженого з приводу зупинення виконання вироку Фрунзенського районного суду м. Харкова від 23 грудня 2019 року та ухвали Харківського апеляційного суду від 13 квітня 2021 року щодо нього, то відповідно до вимог ст. 430 КПК це питання вирішується суддею-доповідачем після відкриття касаційного провадження. А оскільки в цьому провадженні такого рішення судом прийнято не було, підстав для розгляду клопотання немає.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Фрунзенського районного суду м. Харкова від 23 грудня                         2019 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 13 квітня 2021 року щодо нього.
Ухвала є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                   ОСОБА_2                                           ОСОБА_3