УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №275/507/20 Головуючий у 1-й інст. Данилюк О. С. 
Категорія 31 Доповідач Коломієць О. С.  

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 вересня 2021 року Житомирський апеляційний суд у складі:
головуючого судді         Коломієць О.С.
суддів Шевчук А.М., Талько О.Б. 
з участю секретаря
судового засідання:         Дяченко Ю.Ю. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу № 275/507/20 за позовом  ОСОБА_1  до ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору – приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Бондар Крістіни Юріївни  про визнання правочину удаваним та переведення прав та обов`язків покупця 
за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Брусилівського районного суду Житомирської області від  03 березня 2021 року, яке ухвалено суддею Данилюк О.С. у смт Брусилів 
в с т а н о в и в:

У травні 2020 року позивач звернулась до суду з вищевказаним позовом, на обґрунтування якого зазначила, що відповідно до договору дарування від 23.10.2000р. позивачу належить на праві спільної часткової власності 66/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 , інші 34/100 частин вказаного будинку до 15 квітня 2020 року належали іншому співвласнику ОСОБА_2 . 
У жовтні 2019 року ОСОБА_1 отримала письмове повідомлення від ОСОБА_2 про намір продати свою частку житлового будинку та 21.10.2019 позивач погодилась з умовами ОСОБА_2 щодо придбання належної останній частки будинку. В січні 2020 року позивач повторно отримала від відповідача повідомлення про продаж частини спірного домоволодіння, змінивши при цьому вартість частки зі 115 000 грн. до 240 000 грн. за будинок та 48 000 грн. за частину земельної ділянки. В свою чергу ОСОБА_1 15.02.2020р. підтвердила своє бажання купити частку у будинку, що належить ОСОБА_2 . Інших пропозицій на адресу ОСОБА_1 не надходило. 
Разом з тим, 13 травня 2020 року позиваці стало відомо, що ОСОБА_2 15.04.2020 подарувала 34/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_3 . Позивачка вважає, що вчинений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 договір дарування є удаваним правочином, оскільки насправді ОСОБА_2 було подаровано частину будинку ОСОБА_3 за позичку, яку вона не змогла повернути, а тому вважає, що вказаний договір є фактично договором купівлі-продажу частини житлового будинку. Позивачка зазначила, що оскільки між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було насправді укладено договір купівлі-продажу частини житлового будинку з порушенням її переважного права купівлі частки у праві спільної часткової власності, то вона має право вимагати переведення на неї прав та обов`язків покупця. 
З урахуванням вищевикладеного просила суд встановити, що договір дарування, укладений 15.04.2020 року, відповідно до якого ОСОБА_2 подарувала 34/100 частини житлового будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_3 , фактично є договором купівлі-продажу частини житлового будинку та перевести на неї права та обов`язки покупця.
Рішенням Брусилівського районного суду Житомирської області від  03 березня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.
Посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати, ухваливши нове судове рішення про задоволення її вимог. Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що при розгляді справи судом першої інстанції були неповно з`ясовані обставини справи, порушені норми процесуального і матеріального права. Суд допустив неповноту при дослідженні доказів, не дав їм належної оцінки у сукупності з іншими доказами, не врахував пояснення сторін, не звернув увагу, що стороною відповідачів не доведено будь-якими доказами, що між ними був укладений саме договір дарування частини будинку, враховуючи існування між ними зобов`язань за договором позики, а тому висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи.  
У поданому відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_2 просила апеляційну скаргу позивача відхилити, рішення суду першої інстанції залишити без змін. При цьому зазначила, що рішення суду є законним та обґрунтованим, оскільки суд першої інстанції під час розгляду справи вірно встановив обставини справи, правильно застосував матеріальний закон, дотримався процедури розгляду справи та вирішив спір у відповідності з нормами чинного законодавства.
В судовому засіданні представник позивача доводи апеляційної скарги підтримав, просив рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог його довірительки. 
Представник відповідача ОСОБА_2 просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. 
Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, хоча про дату час та місце розгляду справи був повідомлений. Надіслав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності. З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи, які не з`явилися в судове засідання. 
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та її вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав. 
Судом під час розгляду справи встановлено, що позивачу ОСОБА_1 згідно договору дарування від 23 жовтня 2000 року належить на праві власності 66/100 частки житлового будинку АДРЕСА_1 , інші 34/100 частин будинку на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 29 січня 2019 року належали відповідачу ОСОБА_2 (а.с.6,7,134).
Відповідач ОСОБА_2 11.10.2019 та 22.01.2020 повідомляла ОСОБА_1 про свій намір продати належну їй частку вказаного будинку, надсилаючи відповідні нотаріально посвідчені заяви. При цьому ОСОБА_1 двічі погоджувалась придбати вказану частку будинку, оформлюючи свій намір відповідними нотаріально посвідченими заявами від 21.10.2019 та 15.02.2020 відповідно (а.с.13-16). 
15 квітня 2020 року ОСОБА_2 подарувала належні їй на праві власності 34/100 частки житлового будинку АДРЕСА_1 , а також земельну ділянку, на якій розташована належна їй частка житлового будинку, площею 0,0260 га, ОСОБА_3 . Договір дарування був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бондар К.Ю. (а.с.134-135).
Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Частинами 1, 2 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України під правочином розуміють дії, спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).
Частиною першою статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України, зокрема, відповідно до частини 5 даної статті правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.
Згідно із частиною першою статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Положеннями статті 235 ЦК України визначається, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.
Відповідно до положень ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
З урахуванням вищевикладеного, суд першої інстанції, встановивши під час розгляду справи, що позивач не довела належними та допустимими доказами, хоча з урахуванням ст. 12,81 ЦПК України це є її обов`язком, що договір дарування 34/100 частки житлового будинку АДРЕСА_1 від 15.04.2020 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладений як удавана угода, що приховує іншу угоду, а саме договір купівлі-продажу цієї частки, який вчинений з порушенням її переважного права купівлі частки у праві спільної часткової власності, дійшов правильного висновку про відсутність підстав для визнання вказано правочину удаваним та переведення на позивача права та обов`язків покупця, навівши відповідні мотиви.
При цьому суд обґрунтовано вважав, що факт звернення ОСОБА_2 до ОСОБА_1 з пропозицією продажу своєї частки у спірному домоволодінні, як і наявність боргових зобов`язань ОСОБА_2 перед ОСОБА_3 за договором позики, про що свідчить зміст довідки ДОП Брусилівського ВП Коростишівського ВП ГУНП в Житомирській області від 15.03.2020р. за результатами розгляду матеріалів, зареєстрованих в ЄО № 308 від 15.02.2020 та ЄО № 357 від 20.02.2020, також не підтверджують ту обставину, що укладений між сторонами договір дарування є удаваним правочином. 
Таким чином доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду, вони були предметом дослідження в судовому засіданні, суд дав їм належну оцінку і вони не містять підстав для скасування чи зміни рішення суду.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
За таких обставин підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення апеляційний суд не вбачає, оскільки воно постановлено судом із додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Брусилівського районного суду Житомирської області від  03 березня 2021 року – без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів дня складення повного судового рішення. 
Повний текст постанови складено 24 вересня 2021 року.

Головуючий Судді