Справа № 460/4626/16-ц                                Головуючий у 1 інстанції: Гоцко В.І. 
Провадження № 22-ц/811/2420/20                        Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В. 
Категорія: 39

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
       20 липня 2021 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
                                     головуючого - судді Ніткевича А.В.,     
                                     суддів: Бойко С.М., Копняк С.М., 
                        секретаря Юзефович Ю.І.
                        з участю представника позивачів ОСОБА_1 , представника відповідачки ОСОБА_2 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Львівського апеляційного суду в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_3  на заочне рішення Яворівського районного суду Львівської області від 20 березня 2017 року в складі судді Гоцко В.І. у справі за позовом ОСОБА_4 та ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про стягнення боргу за договором позики,-
встановив:
У жовтні 2016 року позивачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 звернулися до суду з позовом до відповідачки ОСОБА_6 про стягнення боргу за договором позики.
В обґрунтування позову покликалися на те, що 01 лютого 2015 року між ними та відповідачем ОСОБА_6 укладено договір позики на суму 66500 гривень. 
У п.2 цього договору зазначено, що позичальник зобов`язується повернути позикодавцям всю суму позики до 01 лютого 2016 року. Відповідно до п.3 договору, суму позики відповідач ОСОБА_6 зобов`язувалася сплачувати позикодавцям щомісячно, протягом 12 місяців, починаючи з 01 березня 2015 року.
У зв`язку із закінченням терміну позики, відповідач ОСОБА_6 всієї суми позики їм так і не повернула, ухиляється від повернення боргу, не зважаючи на те, що вони неодноразово нагадували відповідачу про добровільне повернення заборгованої суми, але всі їх нагадування залишилися без реагування.
Просили стягнути з відповідачки ОСОБА_6 в їх користь суму боргу за договором позики від 01 лютого 2015 року у розмірі 141 776 гривень 42 копійки, з яких: 39976 гривень нараховує сума основного боргу; 1978 гривень 88 копійок сума інфляційних втрат; 813 гривень 3% річних; 99009 гривень 42 копійки пеня, а також судові витрати по справі.
Оскаржуваним заочним рішенням Яворівського районного суду від 20 березня 2017 року позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_6 в користь ОСОБА_4 та ОСОБА_5 суму боргу у розмірі 141776 гривень 42 копійки за договором позики від 01 лютого 2015 року, з яких: 39976 гривень нараховує суму основного боргу; 1978 гривень 88 копійок нараховує сума інфляційних втрат; 813 гривень нараховує сума 3% річних; 99009 гривень 42 копійки нараховує суму пені, а також стягнуто 1417 гривень 76 копійок судового збору.
17 листопада 2017 року відповідачка ОСОБА_6 зареєструвала шлюб із ОСОБА_7 , після одруження змінила прізвище на ОСОБА_8 .
Ухвалою Яворівського районного суду Львівської області від 03.01.2019 заяву ОСОБА_6 про перегляд заочного рішення Яворівського районного суду Львівської області від 20.03.2017 року у справі 460/4626/16-ц, згідно вимог ст.ст.284-285 ЦПК України – залишено без задоволення.
Рішення оскаржила відповідачка ОСОБА_3 , вважає ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, тому таке підлягає скасуванню.
В апеляційній скарзі зазначає, що стягнутий судом борг є завищеним, позивачі умовчали, а районний суд не врахував, що станом на 05.07.2016 вона перерахувала позивачам 45359 гривень на банківські картки, що підтверджується квитанціями.
Також, позивачі приховали, що на суму 10850 грн. від неї вони отримали послуги на проживання в готелі у м. Львові в лютому 2015 року, а також на проживання у квартирах у м. Львові в червні 2016 року.
В оскаржуваному рішення суд помилково вважав, що підписавши 01.02.2015 договір позики, вона тим самим отримала 66500 грн., оскільки в матеріалах справи немає розписки про отримання нею цієї суми. Це також суперечить обґрунтуванню позовної заяви, де вони вказали, що суму позики вони не видавали 01.02.2015, а визначили її розмір виходячи із половини суми за договором позики від 27.11.2014.
Також, позивачі неправильно вказали, що станом на 02.02.2016 заборгованість становить 46226 грн, однак, насправді вона перерахувала на банківські картки позивачів станом на 02.02.2016 суму 39109, відтак залишок становить 27391 грн.
Крім цього, вона перерахувала 6250 грн за період з 02.02.2016 по 05.07.2016, тому загальний залишок складає 21141 грн.
З врахуванням того, що станом на 05.07.2016 залишок боргу складав 21141 грн., відтак позивачі неправильно нарахували 3% річних, індекс інфляції та пеню.
В свою чергу, нарахований розмір пені 99009,42 грн. значно перевищує суму нарахованого основного боргу 39976 грн., тому, з врахуванням приписів ч. 3 ст. 551 ЦК України, просить зменшити розмір пені до 1 грн.
Просить суд скасувати рішення Яворівського районного суду Львівської області від 20 березня 2017 року, ухвалити нове рішення про відмову у позові.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивачки ОСОБА_2 на підтримку доводів скарги, а також пояснення представника позивачів ОСОБА_1 на заперечення таких, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково виходячи із такого.
Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Ухвалюючи оскаржуване заочне рішення та задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами було укладено договір позики на 66500 гривень, проте відповідачем зобов`язання по Договору позики від 01 лютого 2015 року виконуються не в повному обсязі, внаслідок чого у відповідача перед позивачами утворився борг на загальну суму 141776 гривень 42 копійки, з яких: 39976 гривень сума основного боргу; 1978 гривень 88 копійок сума інфляційних втрат; 813 гривень 3% річних; 99009 гривень 42 копійки пеня, а тому стягнув зазначений розмір заборгованості в відповідачки, а також судовий збір в сумі 1417 гривень 76 копійок.
Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення колегія суддів виходить з такого.
Підставами виникнення цивільних прав і обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (стаття 11 ЦК України). 
Згідно із ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. 
Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (стаття 638 ЦК України).
За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ст.1046 ЦК України).
Відповідно до   ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менше як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
В свою чергу, згідно із ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.  
Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суди для визначення факту укладення договору, його умов та його юридичної природи з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України повинні виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.
Судом встановлено, що 01 лютого 2015 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , з однієї сторони та ОСОБА_6 з другої сторони, укладений договір позики грошей, за умовами якого позичальник прийняла у власність 66500 грн, з терміном повернення до 01.02.2016.
Відповідно до п. 1 договору гроші передаються до підписання даного договору позики грошей. Факт одержання грошей підтверджується розпискою, власноручно написаною позичальником в момент передачі суми позики. 
Згідно із п. 2 договору зазначену вище суму грошей позичальник зобов`язується повернути позикодавцям готівкою в строк до 01 лютого 2016 року.
Суму позичальник зобов`язується сплачувати позикодавцям щомісячно протягом 12 місяців, починаючи з 01 березня 2015 року згідно із графіком, визначеним у договорі.
Доводи апелянта про те, що суд помилково вважав, що підписавши 01.02.2015 договір позики ОСОБА_6 тим самим отримала 66500 грн., при цьому в матеріалах справи немає розписки про отримання нею цієї суми, не заслуговують на увагу, оскільки за змістом п. 1 договору позики від 01 лютого 2015 року гроші передано до підписання даного договору, відтак факт передачі грошей у борг передував підписанню договору позики, тому відсутня необхідність складання додатково розписки на підтвердження факту передачі грошей.
Відповідно до статей 526, 530, 610, частини першої статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).
Звернувшись з позовними вимогами позивачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 покликалися на те, що після закінчення терміну дії договору позики, відповідач ОСОБА_6 всієї суми позики їм не повернула, ухиляється від повернення боргу, не зважаючи на те, що вони неодноразово нагадували відповідачу про добровільне повернення заборгованої суми, але всі їх нагадування залишилися без реагування. Згідно із наданим розрахунком, заборгованість відповідачки ОСОБА_6 за договором позики від 01 лютого 2015 року становить 141 776 гривень 42 копійки, з яких: 39976 гривень нараховує сума основного боргу; 1978 гривень 88 копійок сума інфляційних втрат; 813 гривень 3% річних; 99009 гривень 42 копійки пеня.
Поряд з цим, заперечуючи позовні вимоги та оскаржуючи рішення суду першої інстанції, відповідачка ОСОБА_6 зазначала, що вона перерахувала на банківські картки позивачів станом на 02.02.2016 суму 39109, крім цього, вона перерахувала 6250 грн за період з 02.02.2016 по 05.07.2016, тому загальний залишок заборгованості складає 21141 грн. З врахуванням того, що станом на 05.07.2016 залишок боргу складав 21141 грн., відтак позивачі неправильно нарахували 3% річних, індекс інфляції та пеню.
Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
За положеннями статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України).
Враховуючи саме обов`язок відповідачки ОСОБА_6 довести суду ті обставини, на які вона покликається, як на підставу своїх заперечень щодо заявлених позовних вимог, колегія суддів не приймає до уваги доводи останньої стосовно сплати нею заборгованості у відповідному розмірі, оскільки з копії одних квитанцій та платіжних доручень оплата здійснювалися на картку НОМЕР_1 , без зазначення прізвища отримувача, при цьому в інших випадках отримувачем зазначений ОСОБА_5 , однак рахунок отримувача НОМЕР_2 (а.с. 115, 133).
Крім цього, не може бути зараховано як повернення боргу за договором позики від 01 лютого 2015 року вартість надання відповідачкою позивачам послуг проживання у м. Львові на суму10850 грн., оскільки за умовами п. 5 договору виконання позичальником свого зобов`язання має бути здійснено готівкою.
Таким чином, неспростованим залишається висновок суду першої інстанції про те, що станом на 21 вересня 2016 сума заборгованості за основним боргом становить 39976 гривень, сума інфляційних втрат 1978 гривень 88 копійок, а також 813 гривень 3% річних.
Разом з цим, вирішуючи питання щодо стягнення пені, судом першої інстанції не звернуто увагу на таке.
Згідно заявлених вимог, позивачі наводять розрахунок пені в сумі 99009,42 грн.
В свою чергу, у ч. 3 ст. 551 ЦК України передбачено, зокрема, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків. 
Отже, ч. 3 ст. 551 ЦК України, з урахуванням положень ст. 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та ч. 4 ст. 10 ЦПК України (в редакції чинній на час розгляду справи та ухвалення заочного рішення) щодо обов`язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків. 
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України у справі № 6-100цс14 від 03 вересня 2014 року. 
Установивши, що розмір неустойки значно більший від розміру збитків, суд не застосував до спірних правовідносин норму частини третьої статті 551 ЦК України, яка підлягала застосуванню, а відтак розмір пені необхідно зменшити з 99009,42 грн. до 40000,00 грн., що відповідатиме розміру збитків (заборгованості) кредитора внаслідок несвоєчасного виконання зобов"язання позичальником станом на день розгляду справи судом першої інстанції.
Враховуючи наведене, доводи апеляційної скарги знайшли свої часткову підставність, а саме оскаржуване рішення необхідно змінити, зменшивши розмір пені, яка підлягає стягненню з 99009,42 грн. до 40000, 00 грн., з одночасним залишенням без змін оскаржуваного рішення в частині стягнення іншої заборгованості, що має наслідком зменшення загальної суми заборгованості, яку необхідно стягнути з ОСОБА_6 в користь ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з 141 776 гривень 42 копійки до 82767 грн., з яких: 39976 гривень нараховує суму основного боргу; 1978 гривень 88 копійок інфляційні втрати, 813 гривень 3% річних, 40000 гривень пеня.
При цьому, колегія суддів враховує, що відповідно до інформації Яворівського відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Львів) № 28733 від 04.06.2021, в процесі виконавчого провадження № 55851857 з примусового виконання виконавчого листа № 4604626/16-ц, виданого 08.06.2017 Яворівським районним судом Львівської області про стягнення з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_4 боргу на суму 141776,72 грн, з боржника стягнуто 41538,16 грн, вказана сума розподілена наступним чином: на користь стягувача ОСОБА_4 перераховано 37625,89 грн, виконавчий збір 3762,57 грн, витрати виконавчого провадження 149,70 грн.
В свою чергу, зміна оскаржуваного рішення в частині стягнення розміру заборгованості за таким має наслідком зміни розміру судового збору, який підлягає розподілу у зв`язку з розглядом справи.
Керуючись ст. ст. 259, 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України,  суд, -
постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_3 – задовольнити частково.
Заочне рішення Яворівського районного суду Львівської області від 20 березня 2017 року – змінити.
Зменшити розмір пені, який стягнуто з  ОСОБА_6 в користь ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з 99009 гривень 42 копійок до 40000 (сорок тисяч) гривень 00 копійок, змінивши загальний розмір суми стягнення за договором позики від 01 лютого 2015 року з 141776 гривень 42 копійки до 82767 (вісімдесят дві тисячі сімсот шістдесят сім) гривень 00 копійок.
Стягнути з  ОСОБА_6 в користь ОСОБА_4 та ОСОБА_5 судовий збір в розмірі 827 (вісімсот двадцять сім) гривень 70 копійок за розгляд справи в суді першої інстанції.
В решті рішення залишити без змін.
Стягнути з  ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в користь ОСОБА_6 883 (вісімсот вісімдесят три) гривень 14 копійок судового збору за подання апеляційної скарги.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.
Повний текст постанови складений 21 липня 2021 року.

Головуючий:                                                                                 А.В. Ніткевич   

Судді:                                                                           С.М. Бойко

С.М. Копняк