ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/1368/21	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №712/9099/17 Категорія: 301030400 	Марцішевська О. М. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Гончар Н.  І. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 вересня 2021 року	м. Черкаси	

Черкаський апеляційний суд у складі колегії суддів:

Гончар Н.І., Вініченка Б.Б., Фетісової Т.Л.
секретар Попова М.В.

учасники справи: 
представник позивача – ОСОБА_1 ;
відповідачі – ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ;
представник відповідачів – адвокат Нешенко О.Б.;
представник третьої особи Служби у справах дітей Черкаської міської ради – Барабанщикова О.А.;
особа, яка подала апеляційну скаргу – ОСОБА_3 ; 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 17 липня 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , третя особа: служба у справах дітей Черкаської міської ради, про визнання недійсними довіреності, договору купівлі-продажу та витребування майна з чужого незаконного володіння, 
в с т а н о в и в:

У липні 2017 року ОСОБА_4 звернулась до суду із вказаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 01 серпня 2000 року вона набула право власності на квартиру АДРЕСА_1 . Після оформлення своїх спадкових прав у 2000 році виїхала на постійне місце проживання до держави Ізраїль. Повернувшись у 2014 році в Україну мала намір проживати у належній їй квартирі, однак виявила, що в дверях змінені замки, на вікнах встановлені грати.
У серпні 2014 року вона зверталась до правоохоронних органів із заявою про вчинення невідомими особами шахрайських дій щодо заволодіння спірною квартирою. У зв`язку із погіршенням стану здоров`я виїхала на лікування до Ізраїлю та у 2017 році повернулася в Україну. 
У липні 2017 року їй стало відомо, що 06 жовтня 2005 року нібито між нею та ОСОБА_2 був укладений договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Фіщук В. Я. При цьому, відповідно до договору купівлі-продажу, від її імені діяв ОСОБА_5 на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Звенигородського районного нотаріального округу Федоровою Т. О. 09 травня 2005 року.
Зазначає, що такої довіреності вона не надавала, оскільки перебувала в Ізраїлі, паспорт громадянина України здала при отриманні дозволу на виїзд, у Звенигородському районі ніколи не була та не проживала, наміру продавати квартиру не мала.
30 липня 2004 року, перебуваючи в Ізраїлі, видала довіреність ОСОБА_5 на вчинення дій щодо його реєстрації в своїй квартирі, повноважень щодо продажу квартири ця довіреність не містила.
В подальшому, згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 30 грудня 2009 року згідно договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Міняйло І. П., квартиру придбала ОСОБА_6 , а 26 березня 2016 року був укладений договір міни, посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Сопільняк А. О., відповідно до якого власником квартири стала ОСОБА_3 .
На підставі викладеного ОСОБА_4 просила визнати недійсною довіреність від 09 травня 2005 року, відповідно до якої вона уповноважувала ОСОБА_5 на вчинення дій, посвідчену приватним нотаріусом Звенигородського районного нотаріального округу Федоровою Т. О., зареєстровану за № 21/53; визнати недійсним договір купівлі-продажу, укладений 06 жовтня 2005 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Фіщук В. Я. та зареєстрований в реєстрі за № 4030; витребувати від ОСОБА_3 у власність позивача квартиру АДРЕСА_1 .
Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 28 вересня 2017 року залучено до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача службу у справах дітей Черкаської міської ради.
Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 17 липня 2019 року позов задоволено повністю. Визнано недійсною довіреність від 09 травня 2005 року від імені ОСОБА_4 про уповноваження ОСОБА_5 , посвідчену приватним нотаріусом Звенигородського районного нотаріального округу Федоровою Т. О., 09 травня 2005 року за реєстраційним №2153. Визнано недійсним договір купівлі-продажу від 06 жовтня 2005 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , від імені якої діяв ОСОБА_5 на підставі довіреності від 09 травня 2005 року, посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Фіщук В. Я., зареєстрований в реєстрі за №4030. Витребувано від ОСОБА_3 у власність ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1 . Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивач спірні правочини не укладала, наміру на відчуження належного їй нерухомого майна не мала, тому з володіння позивача спірна квартира вибула поза її волею, унаслідок чого вона підлягає витребуванню із чужого незаконного володіння.
Не погоджуючись з ухваленим рішенням, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, необ`єктивність та неповноту розгляду, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким в частині задоволення вимоги про витребування квартири з її володіння відмовити. Зокрема зазначає, що майно вибуло з володіння позивача з її власної волі оскільки вона сама уповноважила свого сина ОСОБА_5 на користування спірною квартирою, який діяв в подальшому на підставі наданої нею довіреності. 
Крім того, апелянт наголошує на нечіткості висновків почеркознавчої експертизи, ставить під сумнів те, що позивач не перебував на території України з вересня 2000 року та вказує на те, що суд належним чином не встановив адреси місця проживання інших відповідачів, не допитав жодного з нотаріусів та не дослідив матеріали кримінального провадження за зверненням позивача за підробку довіреності. Апелянт також не погоджується з розрахованою сумою судовою збору.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_4 заперечила проти задоволення апеляційної скарги. Заперечення обґрунтувала тим, що ОСОБА_5 надавалось лише право користування квартирою. Скаржниця вважає, що суд першої інстанції дав належну оцінку зібраним доказам, а тому обґрунтовано задовольнив позовні вимоги.
Постановою Черкаського апеляційного суду від 14 листопада 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення, а рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 17 липня 2019 року залишено без змін.
Апеляційний суд, врахувавши висновок експертів Черкаського відділення КНДІ судових експертиз за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи від 15 листопада 2018 року, яким встановлено, що підпис від імені ОСОБА_4 в першому примірнику довіреності від 09 вересня 2005 року, посвідченої приватним нотаріусом Звенигородського районного нотаріального округу Федоровою Т. О. виконаний не ОСОБА_4 , а іншою особою, погодився з висновком суду першої інстанції про задоволення позову та витребування спірної квартири з чужого незаконного володіння ОСОБА_3 на користь позивача, оскільки нерухоме майно вибуло з володіння ОСОБА_4 поза її волею.
Постановою Верховного Суду від 09 червня 2021 року постанову Черкаського апеляційного суду від 14 листопада 2019 року скасовано а справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
У постанові Верховний Суд вказав, що в матеріалах справи відсутні докази належного і завчасного повідомлення судом першої інстанції ОСОБА_2 про дату та час судових засідань, про що нею заявлялось в суді апеляційної інстанції.
Апеляційний суд, відхиляючи доводи апеляційної скарги про розгляд справи за відсутності належного повідомлення відповідачів, виходив з того, що апеляційна скарга була подана лише ОСОБА_3 , яка не наділена повноваженнями діяти від імені інших осіб, апеляційну скаргу які не подавали.
Разом з тим, апеляційний суд не врахував, що ОСОБА_2 зверталась до апеляційного суду із заявою-клопотанням, в якій зазначала, що не була належним чином повідомлена про розгляд справи у суді першої інстанції, що позбавило її можливості користуватися своїми правами, як сторони у справі.
Зі змісту заяви-клопотання, яке викладене ОСОБА_2 на 5 аркушах, вбачається, що вона не погоджувалась з рішенням суду першої інстанції, вважала його таким, що ухвалене на підставі неналежних доказів, зазначала, що розгляд справи без її участі позбавив її можливості заявляти необхідні клопотання. Просила зобов`язати ОСОБА_4 надати оригінал паспорту, витребувати з Черкаського обласного державного нотаріального архіву реєстр нотаріальних дій приватного нотаріуса Федорової Т. О., витребувати у Державної прикордонної служби України відомості щодо перетинання кордону України ОСОБА_4 в 2004-2005 роках; призначити у справі повторну судову почеркознавчу експертизу.
Отримавши від відповідача заяву-клопотання, в якому ОСОБА_2 оспорює рішення суду першої інстанції, апеляційний суд в порушення статей 185, 357 ЦПК України, не з`ясував правову природу цього клопотання, не надав можливості відповідачу усунути недоліки та подати апеляційну скаргу.
При цьому, розглянувши вказане клопотання, апеляційний суд ухвалою від 14 листопада 2019 року відмовив у призначенні повторної судової почеркознавчої експертизи, зазначивши, зокрема, що ОСОБА_2 , знаючи про рішення суду першої інстанції та про розгляд апеляційної скарги, до суду з апеляційною скаргою або заявою про приєднання до апеляційної скарги не зверталась, а ОСОБА_3 в своїй апеляційній скарзі фактично погодилась з рішенням суду першої інстанції, що відчуження квартири позивачки відбулось незаконно.
Верховний Суд зазначив, що апеляційний суд, розглядаючи заяву-клопотання ОСОБА_2 , на вказане уваги не звернув, не врахував, що відповідач зазначала про своє неналежне повідомлення про розгляд справи в суді першої інстанції, що є порушенням статті 129 Конституції України та статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Зазначені порушення судом першої інстанції норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, а не залишення судового рішення суду першої інстанції без змін, як помилково дійшов висновку суд апеляційної інстанції.
Крім того, суд касаційної інстанції вказав на те, що поза увагою суду апеляційної інстанції залишились розбіжності щодо дати укладення оспорюваної довіреності, оскільки в матеріалах справи наявна довіреність від імені ОСОБА_4 на ОСОБА_5 від 09 вересня 2005 року, і саме ця довіреність була предметом проведення судово-почеркознавчої експертизи № 959, 1312-1314/18-23 від 15 листопада 2018 року, в той час, як договір купівлі-продажу квартири від 06 жовтня 2005 року був укладений ОСОБА_5 на підставі довіреності від 09 травня 2005 року, і саме довіреність від 09 травня 2005 року була визнана судом недійсною.
Заслухавши пояснення учасників справи, які з`явились в судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає наступне. 
Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Вказане рішення суду не відповідає вказаним вимогам.
Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзив на неї.
Під час повторного перегляду рішення суду першої інстанції на виконання постанови Верховного Суду від 09 червня 2021 року апеляційним судом було з`ясовано правову природу заяви-клопотання ОСОБА_2 від 14 листопада 2019 року про витребування доказів та призначення повторної судово-почеркознавчої експертизи (т. 2 а.с. 87-91).
ОСОБА_2 та її представник – адвокат Нешенко О.Б. пояснили, що вказана заява-клопотання не є апеляційною скаргою, а лише клопотанням, а тому вважають, що підстави для надання строку для усунення недоліків відсутні. 
Враховуючи наведене, апеляційний суд переглядає рішення суду першої інстанції лише в межах апеляційної скарги ОСОБА_3 .
Задовольняючи позовні вимоги суд виходив з того, що позивач спірні правочини не укладала, наміру на відчуження належного їй нерухомого майна не мала, тому з володіння позивача спірна квартира вибула поза її волею, унаслідок чого вона підлягає витребуванню із чужого незаконного володіння.
Відповідно до частини 1 статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Згідно частини 1 статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.
Судом першої інстанції встановлено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 01 серпня 2000 року ОСОБА_4 набула право власності на квартиру АДРЕСА_1 ( т.1 а.с.8).
Частинами 1, 2 статті 317 ЦК України встановлено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. (ч.ч.1,2 ст.319 ЦК України).
Згідно вимог ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Відповідно до статті 1 Протоколу № 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Із зазначених норм права слідує, що відчуження права власності може здійснюватись лише за волею власника у порядку встановленому законом, виключення можуть бути лише при позбавленні права власності в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
6 жовтня 2005 року між ОСОБА_4 , від імені якої діяв ОСОБА_5 , та ОСОБА_2 був укладений договір купівлі-продажу, за умовами якого остання купила квартиру АДРЕСА_1 (т.1 а.с.95)
Із зазначеного договору вбачається, що ОСОБА_5 діяв від імені ОСОБА_4 на підставі довіреності посвідченої приватним нотаріусом Звенигородського районного нотаріального округу Федоровою Т.О., 09 травня 2005 року, за реєстраційним №2153.
Відповідно до частини 5 глави І Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 3 березня 2004 року №20/5, чинної на час посвідчення довіреності, тексти договорів, заповітів, довіреностей, свідоцтв, актів про морські протести та протести векселів, перекладів у разі засвідчення нотаріусом вірності перекладу документа з однієї мови на іншу, заяв, на яких нотаріусом засвідчується справжність підпису, за винятком заяв у електронній формі та тих примірників, що залишаються у справах нотаріуса, а також дублікатів нотаріальних документів, викладаються на спеціальних бланках нотаріальних документів з лицьового та зворотного боку цих бланків.
З довіреності від 09 вересня 2005 року за реєстровим №2153 вбачається, що ОСОБА_4 цією довіреністю уповноважила ОСОБА_5 продати за ціну та на умовах на його розсуд належну їй квартиру АДРЕСА_1 .(т.1 а.с. 93).
Висновком експертів Черкаського відділення КНДІ судових експертиз за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи від 15 листопада 2018 року встановлено, що підпис від імені ОСОБА_4 в першому примірнику довіреності від 9 вересня 2005 року, посвідченої приватним нотаріусом Звенигородського районного нотаріального округу Федоровою Т.О. (а.с.93) виконаний не ОСОБА_4 , а іншою особою. Відповісти на питання "Чи виконаний підпис від імені ОСОБА_4 в примірнику довіреності від 9 вересня 2005 року, посвідченої приватним нотаріусом Звенигородського районного нотаріального округу Федоровою Т.О. (а.с.94) самою ОСОБА_4 чи іншою особою?" не видалося можливим (т.1 а.с. 194-199).
Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що наявними у матеріалах справи докази є підставами для визнання недійсною довіреності від 9 вересня 2005 року за реєстровим №2153, оскільки підпис на ній виконаний не ОСОБА_4 , що свідчить про відсутність волевиявлення позивача на посвідчення довіреності та відповідно на відчуження належної їй квартири.
Висновок експертизи не викликає сумнівів та відповідає іншим доказам, що містяться у матеріалах справи.
Встановивши зазначені обставини, суд першої інстанції, вірно прийшов до висновку про визнання довіреності та договору купівлі-продажу, в яких позивач зазначена стороною договору, недійсними.
В подальшому квартира неодноразово була відчужена.
Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 30 грудня 2009 року згідно договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Міняйло І.П., спірну квартиру придбала ОСОБА_6 26 березня 2016 року був укладений договір міни, посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Сопільняк А.О., відповідно до якого власником квартири вже стала ОСОБА_3 ( т.1 а.с.13).
Статтею 330 ЦК України встановлено, що якщо майно відчужене особою, яка не мала на це право, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.
Згідно із ч. 1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Отже, лише власник майна має право на витребування майна з чужого незаконного володіння.
За змістом ст. 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можуть мати місце за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза його волею.
Враховуючи те, що нерухоме майно вибуло з володіння ОСОБА_4 поза її волею, в подальшому неодноразово відчужувалось, за відплатними договорами, спірна квартира належала позивачу на праві власності, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення вимог щодо витребування спірної квартири з чужого незаконного володіння ОСОБА_3 на користь позивача.
Доводи апеляційної скарги про те, що судом не досліджено певні докази є необґрунтованим, оскільки судом першої інстанції відповідно до положень цивільного процесуального кодексу надано належну оцінку наданим сторонами доказам. 
Посилання на довіреність від 30 липня 2004 року є безпідставними, оскільки вона була видана ОСОБА_4 ОСОБА_5 лише на право прописки його та користування квартирою АДРЕСА_1 , і не надавала останньому права її відчуження від імені власника.
Враховуючи, що апеляційну скаргу подано лише відповідачкою ОСОБА_3 , яка приймала участь у судовому засіданні, колегія суддів не знаходить підстав для обов`язкового скасування рішення суду першої інстанції, визначених статтею 376 ЦПК України, та на які вказує ОСОБА_2 у заяві-клопотанні (неналежне повідомлення про розгляд справи).
Оскільки вимог про відшкодування понесених втрат на придбання майна жодна із сторін не ставила, то суд вказане питання і не розглядав, що відповідає положенням статті 13 ЦПК України.
Твердження щодо неправильно розрахованих судом першої інстанції судових витрат, спростовуються матеріалами справи та рішенням суду першої інстанції.
Так, з матеріалів справи вбачається, що позивачем понесені судові витрати на сплату судового збору, в сумі 1920 гривень (т.1 а.с.1) та на оплату експертизи в розмірі 5720 гривень(т.1 а.с.200), тому загальна сума судових витрат яка підлягала розподілу серед відповідачів складає 5720+1920=7640 гривень і саме така сума судових витрат була розподілена в резолютивній частині рішення між відповідачами.
За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції по суті позовних вимог є правильним та обґрунтованим.
Водночас, судом першої інстанції не звернуто увагу на розбіжності у даті укладення оспорюваної довіреності, оскільки в матеріалах справи наявна довіреність від імені ОСОБА_4 на ім`я ОСОБА_5 від 09 вересня 2005 року, і саме ця довіреність була предметом проведення судово-почеркознавчої експертизи № 959, 1312-1314/18-23 від 15 листопада 2018 року. Разом з тим, в договорі купівлі-продажу квартири від 06 жовтня 2005 року вказано, що він укладений ОСОБА_5 на підставі довіреності від 09 травня 2005 року, і саме остання була визнана судом недійсною.
Колегія суддів вважає, що матеріалами справи доведено, що фактично довіреність на підставі якої ОСОБА_5 був укладений договір купівлі-продажу має дату її укладення 09 вересня 2005 року, що підтверджується її оригіналом. У договорі ж купівлі-продажу від 06 жовтня 2005 року допущено описку у даті довіреності. Так, реєстровий номер 2153 та інформація про нотаріуса, який посвідчив довіреність, є однаковими у довіреності від 09 вересня 2005 року та зазначеній у договорі купівлі-продажу довіреності від 09 травня 2005 року.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що матеріалами справи доведено, що не була підписана ОСОБА_4 довіреність від 09 вересня 2005 року, а тому саме цю довіреність слід визнати недійсною. Слід зазначити, що матеріали справи не містять доказів існування довіреності від 09 травня 2005 року.
Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Відповідно до статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:
1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;
4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
З огляду на викладене апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_3 слід задовольнити частково, рішення суду першої інстанції в частині визнання недійсною довіреності від 09 травня 2005 року – скасувати та прийняти в цій частині нове рішення яким визнати недійсною довіреність від 09 вересня 2005 року від імені ОСОБА_4 про уповноваження ОСОБА_5 , посвідченої приватним нотаріусом Звенигородського районного нотаріального округу Федоровою Т.О., 09 вересня 2005 року за реєстраційним № 2153. В решті частини рішення слід залишити без змін.
Керуючись статтями 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд 

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.
Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 17 липня 2019 року у частині визнання недійсною довіреності від 09 травня 2005 року від імені ОСОБА_4 про уповноваження ОСОБА_5 , посвідченої приватним нотаріусом Звенигородського районного нотаріального округу Федоровою Т.О., 09.05.2005 року за реєстраційним № 2153, скасувати.
Прийняти в цій частині нове рішення, яким визнати недійсною довіреність від 09 вересня 2005 року від імені ОСОБА_4 про уповноваження ОСОБА_5 , посвідченої приватним нотаріусом Звенигородського районного нотаріального округу Федоровою Т.О., 09 вересня 2005 року за реєстраційним № 2153
В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції з підстав та на умовах, визначених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Судді                                  

Повний текст складений 10 вересня 2021 року