16.08.21
22-ц/812/1428/21
Єдиний унікальний номер судової справи 487/3072/21
Номер провадження 22-ц/812/1428/21
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.

Постанова
Іменем України

16 серпня 2021 року                                        місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,
суддів: Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М.,

з секретарем судового засідання Богуславською О.М.,

за участі: позивача ОСОБА_1 ,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 та  ОСОБА_2  ухвалу, яка постановлена Заводським районним судом міста Миколаєва 29 червня 2021 року, під головуванням судді Лагоди А.А., в приміщені цього ж суду, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Третьої Миколаївської державної нотаріальної контори Миколаївської області, Центру надання адміністративних послуг Виконавчого комітету Миколаївської міської ради, Комунального підприємства Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації, Центру надання адміністративних послуг Ольшанської селищної ради, Виконавчого комітету Миколаївської міської ради про визнання протиправними дій та бездіяльності з виконання нотаріальних дій, скасування рішень про відмову у здійсненні реєстраційних дій, скасування постанов нотаріуса, відшкодування матеріальних та моральних збитків,

УСТАНОВИЛА:

У травні 2021 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 пред`явили вищевказаний позов, який в подальшому уточнили, та в якому посилаючись на порушення своїх спадкових прав, остаточно просили:
визнати протиправними та незаконними дії державних реєстраторів Центру надання адміністративних послуг та нотаріусів Третьої Миколаївської державної нотаріальної контори (Фоменко С.П., Боровицька О. , Железнякова А. , Грачова Л. ), які на протязі 2011-2021 років не виконували рішення судів, не вчиняли реєстраційні та нотаріальні дії, до вчинення яких їх зобов`язує Конституція України та Закони України та які вони грубо ігнорували;
покласти обов`язок на нотаріуса виконати судові рішення за 2011-2016 роки та видати свідоцтво про право на спадок єдиному спадкоємцю першої черги - ОСОБА_2 , яка прийняла спадщину в 2010 році, та провести всі необхідні реєстраційні дії за позивачем та її спадкодавцями;
скасувати рішення про відмову у державній реєстрації від 27 вересня 2016 року за №31586927, прийняте державним реєстратором Риженко Олексієм Сергійовичем;
скасувати рішення про відмову у державній реєстрації від 13 липня 2018 року за №42053221, прийняте державним реєстратором Іноземцевою Юлією Анатоліївною;
скасувати рішення про відмову у державній реєстрації від 24 липня 2018 року за №42198438, прийняте державним реєстратором Чекановським Сергієм Ігоровичем;
скасувати рішення про відмову у державній реєстрації від 03 серпня 2018 року за №42371790, прийняте державним реєстратором Постолакі Надією Костянтинівною;
скасувати рішення про відмову у державній реєстрації від 14 листопада 2019 року за №49670788, прийняте державним реєстратором Гриценко Юлією Володимирівною;
скасувати рішення про відмову у державній реєстрації від 01 квітня 2021 року за №57424955, прийняте державним реєстратором Іноземцевою Юлією Анатоліївною;
скасувати постанову нотаріуса Третьої державної нотаріальної контори Грачової Л. від 01 серпня 2016 року, як незаконну;
винести постанову та забезпечити виконання рішень судів за 2011-2016 роки та притягнути нотаріуса Третьої державної нотаріальної контори та державних реєстраторів до кримінальної відповідальності за ст.ст.382, 365-2 КК України;
відшкодувати матеріальні та моральні збитки;
замінити нотаріуса та передати справу іншому нотаріусу.
Ухвалою Заводського районного суду міста Миколаєва від 29 червня 2021 року відмовлено у відкриті провадження за скаргою ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на дії та бездіяльність нотаріуса Третьої Миколаївської державної нотаріальної контори Миколаївської області, Центру надання адміністративних послуг Виконавчого комітету Миколаївської міської ради, Комунального підприємства Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації, Центру надання адміністративних послуг Ольшанської селищної ради, Виконавчого комітету Миколаївської міської ради.
Ухвала мотивована тим, що спір щодо відмови в проведенні нотаріальних дій за заявою особи, відмови державного реєстратора вчинити реєстраційні дії є публічно-правовим спором, тому належить до адміністративної юрисдикції.
Що стосується вимог про притягнення зазначених осіб до кримінальної відповідальності, то вказані питання вирішуються в порядку ст.214 КПК України, шляхом звернення до правоохоронних органів із відповідною заявою про вчинення кримінального правопорушення.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , посилаючись на порушення районним судом норм процесуального права, просили ухвалу районного суду скасувати, та розглянути позовні вимоги по суті.
Апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Так, забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.
За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.
При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.
Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.
Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.
Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (частина перша статті 19 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України)).
Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів в будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, у яких, зазвичай, хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.
Юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, у спорах фізичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження (пункт 1 частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України (далі -КАС України)).
Адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір (пункт 1 частини 1 статті 4 КАС України).
Публічно-правовий спір - це, зокрема, спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій (пункт 2 частини 1 статті 4 КАС України).
Суб`єкт владних повноважень - це орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини 1 статті 4 КАС України).
Отже, до справ адміністративної юрисдикції віднесені публічно-правові спори, ознакою яких є не лише спеціальний суб`єктний склад, але і їх виникнення з приводу виконання чи невиконання суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення. Ці функції суб`єкт повинен виконувати саме у тих правовідносинах, в яких виник спір.
Стосовно терміну «владні управлінські функції», то зміст поняття «владні» полягає в наявності у суб`єкта повноважень застосовувати надану йому владу, за допомогою якої впливати на розвиток правовідносин, а «управлінські функції» - це основні напрямки діяльності органу влади, його посадової чи службової особи або іншого уповноваженого суб`єкта, спрямовані на управління діяльністю підлеглого суб`єкта. З огляду на вказане до юрисдикції адміністративного суду належить спір, який виник між двома чи більше суб`єктами стосовно їх прав та обов`язків у правовідносинах, в яких хоча б один суб`єкт законодавчо вповноважений владно керувати поведінкою іншого (інших) суб`єкта (суб`єктів), а останній (останні) відповідно зобов`язаний (зобов`язані) виконувати вимоги та приписи такого суб`єкта владних повноважень (аналогічні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі №914/2006/17 (пункт 5.7), від 04 вересня 2018 року у справі №823/2042/16 (пункти 28-30), від 18 вересня 2018 року у справі №823/218/17 (пункти 24-25), від 12 березня 2019 року у справі №911/3594/17 (пункти 4.8-4.10), від 02 квітня 2019 року у справі №137/1842/16-а, від 18 грудня 2019 року у справі №826/2323/17 (пункти 18-19), від 18 грудня 2019 року у справі №263/6022/16-ц (пункти 21-23), від 19 лютого 2020 року у справі №520/5442/18 (пункти 18-20), від 26 лютого 2020 року у справі №1240/1981/18 (пункти 16-17), від 01 квітня 2020 року у справі №520/13067/17 (пункти 19-21), від 15 вересня 2020 року у справі №469/1044/17 (пункт 21), від 29 вересня 2020 року у справах №712/5476/19 (пункт 19) і №368/561/19 (пункт 22)).
Тому помилковим є застосування приписів ст.19 КАС України та поширення юрисдикції адміністративних судів на усі спори, стороною яких є суб`єкт владних повноважень. Для вирішення питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і цивільних справ недостатньо застосування виключно формального критерію - визначення складу учасників справи. Визначальною ознакою для правильного вирішення спору є характер правовідносин, з яких виник спір.
Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин. Тоді як приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення, як правило, майнового приватного права чи інтересу.
Під час визначення предметної юрисдикції справ необхідно виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу (як правило майнового) конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.
З огляду на наведені вище нормативні положення не можна вважати публічно-правовим спір між органом державної влади та/або органом місцевого самоврядування (суб`єктом владних повноважень) як суб`єктом публічного права та суб`єктом приватного права - фізичною чи юридичною особою, в якому управлінські дії суб`єкта владних повноважень спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав фізичної чи юридичної особи. У такому випадку це спір про право цивільне, незважаючи на те що у спорі бере участь суб`єкт публічного права, а спірні правовідносини врегульовано нормами цивільного та адміністративного права.
У даній справі виникнення спірних правовідносин зумовлено незгодою позивачів з прийнятими рішеннями відповідачів, які стосуються виникнення у них права на спадкове майно. 
Та обставина, що відповідачами у справі є суб`єкт владних повноважень, не змінює правову природу спірних правовідносин та не робить цей спір публічно-правовим, оскільки вимоги позивачів не стосуються захисту їх прав, свобод та інтересів у сфері публічно-правових відносин, а пов`язані з необхідністю захисту приватно-правових відносин.

При цьому, зі змісту позовної заяви слідує, що порушення своїх прав позивачі вбачають у наслідках, спричинених рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єктів владних повноважень, які вони вважають неправомірними, і ці наслідки призвели до припинення цивільних правовідносин, які мають майновий характер та пов`язаний з реалізацією майнових інтересів, а тому визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів позивачів.
Таким чином, розгляду адміністративними судами підлягають спори, що мають в основі публічно-правовий характер, тобто випливають із владно-розпорядчих функцій або виконавчо-розпорядчої діяльності публічних органів. 
Якщо в результаті прийняття рішення особа набуває речового права на об`єкт нерухомого майна, то спір стосується цивільного права і за суб`єктним складом сторін має розглядатися за правилами цивільного судочинства.
Зазначена вище правова позиція відповідає висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним, зокрема, у постанові від 29 травня 2019 року у справі 826/9341/17, під час розгляду спорів у подібних правовідносинах.
З указаного висновку Великої Палати Верховного Суду убачається, що у порядку цивільного судочинства підлягають розгляду спори, що мають приватноправовий характер, якщо вони обумовлені порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу (як правило майнового) конкретного суб`єкта. 
З огляду на викладене, суд першої інстанції, дійшов помилкового висновку про те, що спір підлягає розгляду у порядку адміністративного судочинства, оскільки не врахував, що позовні вимоги не пов`язані з вимогою вирішити публічно-правовий спір, а пов`язані із захистом приватного права особи.
За наведених обставин висновок суду першої інстанції про відмову у відкритті провадження у справі не ґрунтується на вимогах цивільного процесуального законодавства, що призвело до постановлення помилкової  ухвали.
За такого, ухвала Заводського районного суду міста Миколаєва від 29 червня 2021 року підлягає скасуванню на підставі п.4 ч.1 ст.379 ЦПК України з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду (вирішення питання про відкриття провадження).
Щодо вимог, викладених в апеляційній скарзі, про визнання незаконними та протиправними рішень, дій та бездіяльності державних реєстраторів і нотаріусів Третьої Миколаївської державної нотаріальної контори, а також відшкодування шкоди, то слід заначити наступне.
Зі змісту ч.1 ст.352 ЦПК України слідує, що апеляційний перегляд, це окрема стадія цивільного процесу, для перевірки законності і обґрунтованості судових рішень, а не для пред`явлення позовних вимог, які не були предметом розгляду в суді першої інстанції, та за якими судове рішення не ухвалювалось. 
За такого такі позовні вимоги позивачів не підлягають розгляду під час перевірки апеляційним судом законності постановлення оскаржуваної ухвали суду першої інстанції.
Щодо клопотання позивачів про постановлення окремої ухвали, то слід заначити наступне.

Суд апеляційної інстанції у випадках і в порядку, встановлених ст.262 ЦПК України, може постановити окрему ухвалу (ст.385 ЦПК України).
Відповідно до ч.1 ст.262 ЦПК України суд, виявивши при вирішенні спору порушення законодавства або недоліки в діяльності юридичної особи, державних чи інших органів, інших осіб, постановляє окрему ухвалу, незалежно від того, чи є вони учасниками судового процесу.
Як зазначено Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі справа №481/1243/16-ц (провадження №61-22922св18), правовими підставами постановлення окремої ухвали є: виявлення під час розгляду справи порушень матеріального або процесуального закону; встановлення причин та умов, що сприяли вчиненню таких порушень. Окрема ухвала може бути постановлена тільки на підставі матеріалів, досліджених у суді, та має містити вказівку на дійсні причини й умови, які сприяли порушенню саме матеріального або процесуального закону, та які саме права громадян порушено. За наявності цих двох правових підстав у сукупності суд має право постановити окрему ухвалу і направити її відповідним особам чи органам для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли вчиненню виявлених порушень.
Отже, окрема ухвала суду є процесуальним засобом судового впливу та реагування на виявлені під час судового розгляду порушення законності, постановлення окремої ухвали спрямовано на усунення причини та умови, що цьому сприяли.
Відповідно до положень ч.1 ст.385 ЦПК України постановлення окремої ухвали є правом, а не обов`язком суду вищої інстанції, в даному випадку - апеляційної.
За такого, суд постановляє окрему ухвалу лише тоді, якщо встановить порушення певним органом чи іншою особою вимог законодавства або недоліки в їхній діяльності під час вирішення спору.
Разом з тим, під час постановлення оскарженої у апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції про відмову у відкритті провадження у справі суду, а також під час розгляду апеляційної скарги на це судове рішення суди спір по суті не вирішували. Тому відсутні підстави для застосування ч.1 ст.385 ЦПК України, і у задоволенні зазначеного клопотання позивачів слід  відмовити.

Керуючись ст.ст.367,374,379,381,382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 та  ОСОБА_2  - задовольнити частково.
Ухвалу Заводського районного суду міста Миколаєва від 29 червня 2021 року - скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий                                                        Т.В. Серебрякова 

Судді:                                                                Т.М. Базовківна

                                                               Ж.М Яворська

Повний текст судового рішення 
складено 18 серпня 2021 року