УХВАЛА

12 серпня 2021 року 
м. Київ
справа № 826/20160/14
адміністративне провадження № К/9901/27354/21  
Верховний Суд у складі судді Касаційного адміністративного суду Шевцової Н.В., перевірив касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 грудня 2020 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 13 квітня 2021 року у справі №826/20160/14 за позовом ОСОБА_1 до Генеральної прокуратури України, третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Міністерство юстиції України про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -
УСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Генеральної прокуратури України, третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Міністерство юстиції України, в якому просив суд:
- визнати протиправним та скасувати наказ Генерального прокурора України № 2720к від 01.12.2014 року про звільнення радника юстиції ОСОБА_1 із займаної посади у зв`язку із припиненням трудового договору відповідно до статті 36 частини 1 пункту 7-2 КЗпП України;
- поновити радника юстиції ОСОБА_1 на посаді прокурора відділу представництва при виконанні судових рішень управління представництва в суді, захисту інтересів громадян та держави при виконанні судових рішень Головного управління представництва та організації участі у кримінальному провадженні в суді Генеральної прокуратури;
- стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу;
-   визнати протиправно дію Генеральної прокуратури України при застосуванні до ОСОБА_1 Закону України "Про очищення влади"   в тому, що відповідач у наказі про звільнення ОСОБА_1 безпідставно послався на довідку про вивчення особової справи ОСОБА_1 ;
- визнати протиправною бездіяльність Генеральної прокуратури України при застосуванні до ОСОБА_1 Закону України "Про очищення влади" в тому, що відповідач не повідомив позивача про виявлені під час перевірки факти невідповідності до поданої ОСОБА_1 заяви від 26.11.2014 року;
- визнати протиправною бездіяльність Генеральної прокуратури України при застосуванні до ОСОБА_1 Закону України "Про очищення влади" в тому, що відповідач не склав висновок по результатах проведення перевірки щодо застосування до ОСОБА_1 Закону України "Про очищення влади";
- визнати протиправною бездіяльність Генеральної прокуратури України при застосуванні до ОСОБА_1 Закону України "Про очищення влади" в тому, що відповідач не надіслав в Міністерство юстиції висновок по результатах перевірки про застосування до ОСОБА_1 заборон згідно     Закону України "Про очищення влади";
- визнати протиправною бездіяльність Генеральної прокуратури України при застосуванні до ОСОБА_1 Закону про люстрацію, яка виразилася в тому, що відповідач для звільнення ОСОБА_1 не застосував висновок по результатах перевірки щодо застосування до ОСОБА_1 Закону про люстрацію та у наказі про звільнення не зазначив про застосування положення ч. 3 або ч. 4     ст. 1 Закону України "Про очищення влади";
- зобов`язати Генеральну прокуратуру України провести перевірку щодо застосування до ОСОБА_1 Закону України "Про очищення влади"   та скласти висновок згідно вимог   Закону "Про очищення влади";
21 грудня 2020 року рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва позов задоволено частково. 
Визнано протиправним та скасовано наказ Генерального прокурора України № 2720к від 01.12.2014 про звільнення радника юстиції ОСОБА_1 із займаної посади у зв`язку із припиненням трудового договору відповідно до статті 36 частини першої пункту 7-2 КЗпП України.
Поновлено радника юстиції ОСОБА_1 на посаді прокурора відділу представництва при виконанні судових рішень управління представництва в суді, захисту інтересів громадян та держави при виконанні судових рішень Головного управління представництва та організації участі у кримінальному провадженні в суді Генеральної прокуратури.
Стягнуто з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 888 254,25 грн.
Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1  на посаді прокурора відділу представництва при виконанні судових рішень управління представництва в суді, захисту інтересів громадян та держави при виконанні судових рішень Головного управління представництва та організації участі у кримінальному провадженні в суді Генеральної прокуратури.           
Допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за один місяць. В іншій частині позовних вимог - відмовлено.
Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 13 квітня 2021 року рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 грудня 2020 року змінено, викладено абзац 4 та 6 резолютивної частини в наступній редакції:
"Стягнути з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 2195269,18 грн. (два мільйони сто дев`яносто п`ять тисяч двісті шістдесят дев`ять гривень вісімнадцять копійок)". (відповідно до ухвали про виправлення описки)
Допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць в розмірі 12774,23 грн."
В іншій частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 грудня 2020 року залишено без змін.
На зазначені рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду позивачем подано касаційну скаргу, яку зареєстровано у Верховному Суді 26   липня 2021   року.
Пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України серед основних засад судочинства закріплює забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Згідно з частиною першою статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
У касаційній скарзі позивачем зазначено, що вона подана на підставі пунктів 1, 3, 4 частини четвертої статті 328 КАС України.
Відповідно до пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
Покликаючись на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України, заявник касаційної скарги зазначає, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні неправильно застосував норми права без урахування висновку Верховного Суду, викладеного у постановах від 06.08.2019 у справі №0640/4691/18, від 15.10.2020 у справі №826/17601/14, від 09.12.2020 у справі 2340/3865/18, від 03.10.2019 у справі №804/8042/17, від 15.04.2020 у справі № 826/15725/17, від 16.09.2020 у справі № 140/3020/19. 
Проте, в касаційній скарзі позивачем не наведено, які саме норми права (пункт, частина, стаття) застосовано судом без врахування висновку щодо застосування норми права в подібних правовідносинах, викладених у зазначених постановах Верховного Суду.
Суд вважає, що підстави касаційного оскарження викладаються в касаційній скарзі з вказівкою (наведенням) конкретних висновків суду, рішення якого оскаржується, із одночасним зазначенням норм права (пункт, частина, стаття), які застосовані цим судом при прийнятті відповідного висновку. Скаржник повинен чітко вказати, яку саме норму права судами першої та (або) апеляційної інстанцій було неправильно застосовано, а також обґрунтувати у чому полягає помилка судів при застосуванні відповідної норми права та як на думку скаржника відповідна норма повинна застосовуватися. 
Отже, касаційна скарга повинна містити посилання на конкретні порушення відповідної норми (норм) права чи неправильність її (їх) застосування. Скаржник повинен зазначити конкретні порушення, що є підставами для скасування або зміни судового рішення (рішень), які, на його думку, допущені судом при його (їх) ухваленні, та навести аргументи в обґрунтування своєї позиції.
При цьому, скаржник акцентує увагу на зазначених постановах Верховного Суду та не доводить, що правовідносини у цій справі та у справах №0640/4691/18, № 826/17601/14, 2340/3865/18, № 804/8042/17, № 826/15725/17, № 140/3020/19 є подібними.
Суд зазначає, що подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи.
Так, обставини, які формують зміст правовідносин і впливають на застосування норм матеріального права, та оцінка судами їх сукупності не можна визнати як подібність правовідносин.
Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах розуміються такі, де подібними (тотожними, аналогічними) є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.
Таким чином, для встановлення подібності справ і відносин слід враховувати сукупність таких критеріїв, як подібність фактичних обставин, суб`єктний склад, об`єкт і предмет правового регулювання, а також умови застосування правових норм. 
Крім того, ухвалою Верховного Суду від 17 травня 2021 року позивачу було надано вичерпні роз`яснення щодо вимог, яким має відповідати касаційна скарга в частині визначення підстави, передбаченої пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України.
Подаючи касаційну скаргу вдруге, скаржником так і не викладено підстави для касаційного оскарження судових рішень, визначеної пунктом 1 частини другої статті 328 КАС України у зв`язку з чим така касаційна скарга підлягає поверненню. 
У касаційній скарзі позивачем також зазначено, що вона подана на підставі пункту 3  частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), згідно з яким підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
Суд зазначає, що подаючи касаційну скаргу на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України, заявник касаційної скарги не вказав, яку саме норму права (пункт, частину, статтю) закону або іншого нормативно-правового акта суд апеляційної інстанції неправильно застосував, щодо питання застосування якої відсутній висновок Верховного Суду, та не обґрунтував у чому саме полягає помилка суду при застосуванні відповідної норми права, та, як на думку заявника, відповідна норма повинна застосовуватися.
Суд вважає, що підстави касаційного оскарження викладаються в касаційній скарзі з вказівкою (наведенням) конкретних висновків суду, рішення якого оскаржується, із одночасним зазначенням норм права (пункт, частина, стаття), які застосовані цим судом при прийнятті відповідного висновку. Скаржник повинен чітко вказати, яку саме норму права судами першої та (або) апеляційної інстанцій було неправильно застосовано, а також обґрунтувати у чому полягає помилка судів при застосуванні відповідної норми права та як на думку скаржника відповідна норма повинна застосовуватися. 
Отже, касаційна скарга повинна містити посилання на конкретні порушення відповідної норми (норм) права чи неправильність її (їх) застосування. Скаржник повинен зазначити конкретні порушення, що є підставами для скасування або зміни судового рішення (рішень), які, на його думку, допущені судом при його (їх) ухваленні, та навести аргументи в обґрунтування своєї позиції.
Також в касаційній скарзі відповідачем зазначено, що вона подана на підставі пункту 4 частини четвертої статті 328 КАС України, згідно з яким підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.
Позивач вказує, що відповідно до пункту 1 частини другої статті 353 КАС України суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 328 цього Кодексу.
При цьому, пункт 1 частини другої статті 353 КАС України регламентує прийнятність доводів про недослідження судом зібраних у справі доказів виключно за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 328 цього Кодексу. Проте, у касаційній скарзі позивачем конкретно не обґрунтовано заявлені у касаційній скарзі підстави касаційного оскарження, передбачені пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 328 цього Кодексу.
Інші доводи та аргументи заявника зводяться до тлумачення норм матеріального права, переоцінки доказів та неповного з`ясування обставин справи судами першої та апеляційної інстанцій, що виключає можливість його перегляду з цих підстав судом касаційної інстанції, повноваження якого визначені статтею 341 КАС України.
Верховний Суд звертає увагу на те, що відповідно до частини першої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального права.  
Таким чином, межі касаційного перегляду судових рішень обмежено підставами, на яких подається касаційна скарга, викладеними скаржником, та зазначеними в ухвалі суду підставами для відкриття касаційного провадження. 
Пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України встановлено, що касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем, зокрема якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.
Враховуючи приписи пункту 4 частини п`ятої статті 332 КАС України та не викладення з належним обґрунтуванням позивачем у касаційній скарзі підстав для касаційного оскарження судових рішень у цій справі, визначених пунктами 1, 3, 4 частини четвертої статті 328 КАС України, тому касаційну скаргу необхідно повернути особі, яка її подала.
Керуючись статтею 248, пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України, Суд
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 грудня 2020 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 13 квітня 2021 року у справі №826/20160/14 за позовом ОСОБА_1 до Генеральної прокуратури України, третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Міністерство юстиції України про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу- повернути особі, яка її подала.
Роз`яснити, що повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до суду касаційної інстанції в порядку, встановленому законом.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.    

Суддя-доповідач                                                                                 Н.В. Шевцова