ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/739/21 Справа № 175/2971/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Озерянська Ж.М. Суддя у 2-й інстанції - Пищида  М. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2021 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого – Пищиди М.М.
 
суддів – Куценко Т.Р., Демченко Е.Л.
 
за участю секретаря судового засідання  –  Піменової М.В.

 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 25 листопада 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, - 

                                В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до відповідачки та просив, визнати її такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 9 (а.с.5-9). 
Заочним рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 25 листопада 2019 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням – задоволено. 
Визнано ОСОБА_1 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням в будинку АДРЕСА_1 , що є підставою для зняття з реєстрації за вищевказаною адресою ОСОБА_1 . 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 768,40 грн. (а.с.50-52).
Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 03 серпня 2020 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням – відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 , звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила, скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити в задоволені позовних вимог (а.с.97-102).
Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду, в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення.
Судом першої інстанції встановлено, що на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 20 липня 2007 року виданого Виконавчим комітетом Новоолександрівської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області, ОСОБА_2 належить будинок АДРЕСА_1 (а.с.15). 
Згідно Свідоцтва про право власності на нерухоме майно індексний номер 34220360 виданого 26 лютого 2015 року, позивачу належить також і земельна ділянка площею 0,15 га, кадастровий номер 1221486200:09:002:0038, за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.17).
Відповідно до довідки про склад сім`ї та проживання Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області №4841 від 15 липня 2019 року, в будинку АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_2 (власник будинку), ОСОБА_2 (дружина власника будинку), ОСОБА_3 (син), ОСОБА_2 (онук), ОСОБА_4 (онук), ОСОБА_5 (донька) та ОСОБА_1 (невістка) (а.с.20).
09 серпня 2003 року син позивача ОСОБА_3 уклав шлюб з ОСОБА_1 , від якого у подружжя народилося двоє дітей: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Однак, сімейно-шлюбні відносини подружжя ОСОБА_6 не склалися, тому за рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 09 грудня 2015 року, шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_7 був розірваний (а.с.21).
ОСОБА_1 є колишньою невісткою позивача, яка з 2015 року в спірному будинку не проживає, що підтверджується Актом про не проживання від 22 липня 2019 року (а.с.22), особистих речей в будинку не має, відповідачка не сплачує комунальні послуги (а.с.23-24), не приймає участі в поточних косметичних ремонтах будинку, грошові кошти на утримання домоволодіння не надає.
Реєстрація відповідачки у будинку порушує права власника будинку ОСОБА_2 на розпорядження житлом, яке перебуває виключно у його власності.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачка ОСОБА_1 не проживає в будинку без поважної причини з 2015 року, у позивача виникли перешкоди в користуванні своїм майном, у зв`язку з чим, позовні вимоги підлягають задоволенню.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Частиною 1 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Згідно зі ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна.
Відповідачка набула право користуванням чужим майном за згодою власника, що по своїй суті є сервітутом.
Згідно постанови Верховного Суду України від 16.01.2012р. у справі № 6-57цс11, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням».
Виходячи із зазначеного, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом позбавлення права користування житловим приміщенням.
Відповідно до ч. 1 ст. 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.
Відповідно ст. 403 ЦК України сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Сервітут може бути встановлений на певний строк або без визначення строку. Особа, яка користується сервітутом, зобов`язана вносити плату за користування майном, якщо інше не встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут не підлягає відчуженню. Сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном.
Згідно приписів пункту 4 частини першої статті 406 ЦК України сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.
Відповідно до частини першої статті 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Однією із підстав припинення сервітуту, у тому числі особистого, згідно із пунктом четвертим частини першої статті 406 ЦК України, є припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.
Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.
Судом першої інстанції встановлено, що позивач набув право власності на будинок. Відповідачка спільним побутом із позивачем не пов`язаний та обставини, на підставі яких вона була зареєстрований у квартирі, на даний час змінилися. Тому право відповідача на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України.
Такі висновки відповідають висновку, що зроблений Верховним Судом України у постанові від 15.05.2017р. у справі № 734/387/15-ц, що користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень частини другої статті 406 ЦК України, та у постановах Верховного Суду від 12.12.2018р. у справі № 320/6081/16, від 27.02.2019р. у справі №357/7940/16, від 16.01.2019р. у справі № 243/7004/17, від 06.03.2019р. у справі № 319/1589/17, від 16.10.2019р. у справі № 243/9627/16-ц, від 29.07.2020р. у справі № 472/1123/19.
Аналіз судової практики дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не належать до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і не ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.
Відповідні правові висновки були викладені у постановах Верховного Суду України від 15.05.2017р. у справі № 6-2931цс16, від 29.11.2017р. у справі № 753/481/15-ц , від 09.10.2019р. у справі № 695/2427/16-ц, від 09.10.2019р. у справі № 523/12186/13-ц, від 29.07.2020р. у справі №472/1123/19, від 15.01.2020р. у справі №686/11782/17 зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.
Відповідачка спільним побутом із позивачем не пов`язана, тому її право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України.
Доводи, вказані в апеляційній скарзі про те, що суд неповно з`ясував обставини по справі, необґрунтовані та зводяться до переоцінки доказів по справі і незгоди з висновками суду по їх оцінці.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі – Конвенції) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (§ 23 рішення у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року № 63566/00).
Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду має бути залишено без змін. 
Що стосується судових витрат понесених апелянтом, то колегія суддів їх не переглядає, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.
       На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, колегія суддів,-
П О С Т А Н О В И Л А:
       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 — залишити без задоволення.
       Заочне рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 25 листопада 2019 року — залишити без змін. 
       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена відповідно до чинного законодавства.
       Судді: