ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 598/369/18	Головуючий у 1-й інстанції Олещук Б.Т. 	
Провадження № 22-ц/817/484/21 	Доповідач - Бершадська Г.В.	
Категорія - 304020000   	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 червня 2021 року         м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючого - Бершадська Г.В. 
суддів -  Парандюк Т. С., Ходоровський М. В., 
з участю секретаря - Панькевич Т.І. 
представників сторін 

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Збаразького районного суду Тернопільської області від 28 січня 2021 року (ухвалене суддею Олещуком Б.Т., дату складання повного тексту не зазначено) у цивільній справі № 598/369/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договорів дарування недійсними, третя особа на стороні відповідачів, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Збаразького районного нотаріального округу Джула Оксана Максимівна,

В С Т А Н О В И В:

       У березні 2018 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договорів дарування недійсними.
       Свої вимоги обґрунтовував тим, що за час проживання в шлюбі з ОСОБА_2 вони придбали нежитлові приміщення цокольного поверху, вбудовані в житловий будинок по АДРЕСА_1 загальною площею 106,1 кв.м., що складають 8/100 часток від цілого будинковолодіння та нежитлові приміщення №5 та №6 загальною площею 60,2 кв.м., які знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 . 
       У січні 2018 року йому стало відомо, що ОСОБА_2 відчужила вищевказане майно, що є спільною сумісною власністю подружжя. Згоди та повноважень на укладення договорів дарування нежитлових приміщень він не давав і не міг давати, оскільки на момент укладення договорів дарування перебував за межами України. ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , укладаючи договір щодо спільного майна, діяли недобросовісно, що є підставою недійсності укладених між відповідачами договорів дарування.
       Рішенням Збаразького районного суду від 28 січня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.
       Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та постановити нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити.
       Апелянт зазначив, що згоди та повноважень на укладення договорів дарування нежитлових приміщень він не давав і не міг давати, оскільки на момент укладення договорів дарування перебував за межами України і не мав наміру відчужувати спільне майно подружжя. Припускає, що міг підписати чистий бланк нотаріального документу, оскільки його колишня дружина мала намір придбати нерухомість на території України. Він щодо придбання нерухомого майна не заперечував, однак у зв`язку з роботою не міг приїхати в Україну, а тому підписав не заповнений бланк нотаріального документу.
       Суд першої інстанції дав не належну оцінку доказам у справі, а саме взяв до уваги висновок експерта в частині підписання ним заяви від 04.07.2016 року, в той час критично оцінив висновок в частині підпису у реєстрі нотаріальних дій про посвідчення вказаної заяви, який виконано не ним, а також відхилив інформацію Державної прикордонної служби України про те, що він на час написання заяви Державного кордону не перетинав. При цьому суд не зазначив яким чином він міг підписати заяву в місті Збараж, перебуваючи в цей час за межами України.
       В судовому засіданні представник апелянта ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримала та додатково пояснила, що апелянт перебував з відповідачкою на роботі в Італії, в них там був свій власний бізнес, дружина вела всю документацію та звітність і він неодноразово підписував їй значну кількість звітів та документів, а тому за таких обставин міг підписати бланк вказаної заяви. 
       Представник відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 апеляційної скарги не визнав та пояснив, що позивач напередодні укладення спірних договорів підписав вказану заяву про згоду подарувати спірні приміщення ОСОБА_3 в присутності нотаріуса що підтвердила допитана в судовому засіданні нотаріус, а тому підстав визнавати договори дарування недійсними не має підстав.
       Заслухавши пояснення представників сторін та вивчивши матеріали справи колегія суддів вважає що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.
       Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 27.08.2005 року по 28.11.2016 року перебували в зареєстрованому шлюбі.
       За час шлюбу вони набули у власність нерухоме майно :
-на підставі договору купівлі-продажу від 07.10.2010 року ОСОБА_2 купила нежитлові приміщення №5 та №6 загальною площею 60,2 кв.м., а саме: 5-1 площею – 6,1 кв.м., 5-2 площею – 24,0 кв.м., Х площею – 4,6 кв.м., 6-1 площею – 5,9 кв.м., 6-2 площею 19,6 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 ,
-на підставі договору купівлі-продажу від 05 липня 2012 року ОСОБА_2 купила нежитлові приміщення цокольного поверху, вбудовані в житловий будинок, що складають 8/100 часток від цілого будинковолодіння, загальною площею 106,1 кв.м., що знаходяться по АДРЕСА_1 .
       Згідно нотаріально посвідченої заяви 04 липня 2016 року ОСОБА_1         дав згоду своїй дружині ОСОБА_2 подарувати набуті ними у шлюбі нежитлові приміщення №5 та №6 загальною площею 60,2 кв.м., а саме: 5-1 площею – 6,1 кв.м., 5-2 площею – 24,0 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 та нежитлові приміщення цокольного поверху, вбудовані в житловий будинок, що складають 8/100 часток від цілого будинковолодіння, загальною площею 106,1 кв.м., що знаходяться по АДРЕСА_1 ОСОБА_3 . При цьому ОСОБА_1 у даній заяві ствердив, що договори дарування укладаються його дружиною в інтересах їхньої сім`ї, укладення договорів відповідають їхньому спільному волевиявленню. Дана заява посвідчена приватним нотаріусом Збаразького районного нотаріального округу Джулою О.М. та зареєстрована в реєстрі за №1603.
       05 липня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено два договори дарування, посвідчені приватним нотаріусом Збаразького районного нотаріального округу Джулою О.М. та зареєстровані в реєстрі за №1623 та №1625.
       Відповідно до умов договору дарування зареєстрованого приватним нотаріусом за № 1623 ОСОБА_2 передала у власність, а ОСОБА_3 прийняла в дарунок належні Дарувальнику на праві приватної власності нежитлові приміщення №5 та №6 загальною площею 60,2 кв.м., а саме: 5-1 площею – 6,1 кв.м., 5-2 площею – 24,0 кв.м., Х площею – 4,6 кв.м., 6-1 площею – 5,9 кв.м., 6-2 площею 19,6 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 .         
       Відповідно до умов договору дарування зареєстрованого приватним нотаріусом за № 1625 ОСОБА_2 передала у власність, а ОСОБА_3 прийняла в дарунок належні Дарувальнику на праві приватної власності нежитлові приміщення цокольного поверху, вбудовані в житловий будинок, що складають 8/100 часток від цілого будинковолодіння загальною площею 106,1 кв.м., що знаходяться по АДРЕСА_1 .
       Згідно висновку експерта за результатами проведення судово-почеркознавчої та судово-технічної експертизи документів №1223/1224/19-22 від 11.01.2020 року підпис від імені ОСОБА_1 у графі “підпис_____” заяви від 04 липня 2016 року, адресованої приватному нотаріусу Джулі О.М. про дачу згоди своїй дружині ОСОБА_2 подарувати набуті ними у спільному шлюбі нежитлові приміщення №5 та №6 загальною площею 60,2 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 , нежитлові приміщенню цокольного поверху, вбудовані в житловий будинок, що складають 8/100 часток від цілого будинковолодіння, загальною площею 106,1 кв.м., що знаходяться по АДРЕСА_1 , ОСОБА_3 виконано ОСОБА_1 . Підпис від імені ОСОБА_1 у графі “підписи осіб (їх представників), які звернулися за посвідченням нотаріальної дії” у реєстрі нотаріальних дій приватного нотаріуса Збаразького нотаріального округу Джули О.М. навпроти запису №1603 на арк. 190 про посвідчення заяви від 04.07.2016 року виконано не ОСОБА_1 , а іншою особою. Згідно судово-технічного дослідження вказаних підписів вони виконані рукописним способом без попередньої технічної підготовки та використання механічних засобів відтворення.
       Відповідно до довідок Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України відомостей про перетинання державного кордону ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 в період з 01.01.2016 року по 31.07.2018 року в базі даних не виявлено (а.с.91). В період з 02.11.2013 року по 31.07.2016 року ОСОБА_5 перетинав кордон 31.08.2015 року в`їзд та 15.09.2015 року виїзд (паспорт НОМЕР_1 а.с.131).
       Відмовляючи у задоволення позову суд першої інстанції виходив з того, що позивач надав свою письмову згоду на відчуження нежитлових приміщень яка підтверджує його волевиявлення.
       Колегія суддів апеляційного суду погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.
       Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
       Згідно статті 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.
       Відповідно до пункту 1 постанови Пленуму Верховного Суду Українивід 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», при розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи. З цього слідує, що при вирішенні позову про визнання недійсним договору дарування суди повинні виходити із відповідних норм Цивільного кодексу України, якими регулюється вчинення саме цього виду договорів.
       Договір дарування є особливою формою договорів, який опосередковує безоплатну передачу майна у власність від однієї сторони (дарувальника) до іншої сторони (обдарованого).
       Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, коли сторони мають повну уяву не тільки про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Тобто правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.
       Відповідно до частин 1, 3 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
       У правових позиціях, що викладені у постановах від 10 червня 2015 року у справах № 6-301цс15 та № 6-449цс15, Верховний Суд України зазначив, що статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину та зазначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він невизнаний судом недійсним. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі судового рішення.
       Звертаючись з позовом ОСОБА_1 посилався на те, що згоди та повноважень на укладення договорів дарування нежитлових приміщень він не давав і не міг давати.
       Тим самим ОСОБА_1 стверджував про те, що у нього було відсутнє волевиявлення на укладення договорів дарування.
       Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
       Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
       Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).
       Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
       Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
       Відповідно до ч. 3 ст. 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.
       Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.
       Згідно заяви ОСОБА_1 від 04 липня 2016 року він дав згоду своїй дружині ОСОБА_2 подарувати набуті ними у спільному шлюбі нежитлові приміщення.
        ОСОБА_1 у даній заяві ствердив, що договори дарування укладаються його дружиною в інтересах їхньої сім`ї, укладення договорів відповідають їхньому спільному волевиявленню. Дана заява посвідчена приватним нотаріусом Збаразького районного нотаріального округу Джулою О.М.
       Згідно висновку експерта за результатами проведення судово-почеркознавчої та судово-технічної експертизи документів №1223/1224/19-22 від 11.01.2020 року підпис в заяві від 04 липня 2016 року виконано ОСОБА_1 .
       Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним з цих підстав відсутності у неї волевиявлення на укладення таких правочинів, повинна довести наявність обставин, які вказують на відсутність її волевиявлення. 
       Згідно з частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
       Як вольова дія, правочин являє собою поєднання волі та волевиявлення. Воля сторін полягає в їхній згоді взяти на себе певні обов`язки, вона повинна бути взаємною, двосторонньою і спрямованою на досягнення певної мети.
       Своє волевиявлення на укладення договору учасник правочину виявляє в момент досягнення згоди з усіх істотних умов, складання та скріплення підписом письмового документа, в якому фіксуються правові наслідки. 
       В своїй сукупності вказані обставини та дії ОСОБА_1 достовірно вказують на наявність його вільного волевиявлення на укладення договорів дарування, що виразилося у підписанні ним відповідної заяви. 
       Суд першої інстанції надав вірну правову оцінку обставинам справи та вірно визначився з тим, що надання ОСОБА_1 згоди дружині подарувати набуті у спільному шлюбі нежитлові приміщення знайшло своє підтвердження в ході судового розгляду справи. 
       Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанцій про недоведеність позивачем зазначених у позові обставин про те, що на момент укладення оспорюваних договорів дарування у нього було відсутнє волевиявлення на укладення таких правочинів.
       Під час розгляду справи ОСОБА_1 не спростував у встановленому законом порядку презумпцію правомірності правочину (стаття 204 ЦК України), не виконав встановленого процесуальним законом обов`язку доведення обставин, на які він посилався як на підставу своїх вимог.
        Критичній оцінці підлягають доводи апеляційної скарги про те, що на момент укладення договорів дарування ОСОБА_1 не мав наміру відчужувати спільне майно подружжя, виходячи з наступного.
       Нотаріально засвідченою заявою від 04.07.2016 року ОСОБА_1 особисто дано згоду своїй дружині ОСОБА_2 подарувати набуті ними у спільному шлюбі нежитлові приміщення ОСОБА_3 .
       Сам по собі витяг з наявною в базі даних інформацією щодо перетинання державного кордону України у період з 02.11.2013 по 31.07.2016 ОСОБА_2 , не може слугувати безумовним доказом перебування позивача за межами України на момент складення вищевказаної заяви та про відсутність його волевиявлення на відчуження нерухомості.        
       Інших належних та допустимих доказів на підтвердження того, що позивач перебував за межами України на момент складення заяви, позивачем суду не надано і в матеріалах справи такі докази відсутні. Не надано позивачем доказів посвідчення факту перебування позивача в певному місці у певний час. 
       Припущення позивача, що він міг підписати чистий бланк нотаріального документу, може свідчити лише про те, що позивач міг легковажно відноситись до документів, які він підписував.
       Крім того, таке припущення позивача мало б свідчити про те, що інші учасники справи діяли недобросовісно, а такі дії повинні бути підтверджені у відповідності до чинного законодавства, однак доказів того, що сторони, в тому числі і нотаріус діяли недобросовісно і їх провина встановлена, матеріали справи не містять.
       Слід відмітити і те, що в ході судово-технічного дослідження експертом не встановлено факту нанесення на бланк спочатку підпису, а потім відповідного тексту.
       Колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що такі твердження позивача за відсутності доказів про притягнення відповідних осіб до відповідальності та встановлення їх вини, не можуть бути підставою для задоволення позовних вимог.
       Критичній оцінці підлягають і доводи апеляційної скарги про те, що дав не належну оцінку доказам у справі, зокрема не прийняв до уваги висновок експерта про те, що підпис у реєстрі нотаріальних дій про посвідчення вказаної заяви, виконано не ОСОБА_1 , виходячи з наступного.
       Відповідно до ч.2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. 
       Згідно ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. 
       Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.
       Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішенні справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.
       На сьогодні у праві існують такі основні стандарти доказування: "баланс імовірностей" (balance of probabilities) або "перевага доказів" (preponderance of the evidence); "наявність чітких та переконливих доказів" (clear and convincing evidence); "поза розумним сумнівом" (beyond reasonable doubt).
       Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
       Згідно частин 1,2,3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
       Тлумачення вищевказаних норм вказує на те, що ними покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були. 
       Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).
       Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".
       Схожий стандарт під час оцінки доказів застосовано у рішенні ЄСПЛ від 15.11.2007 у справі "Бендерський проти України" ("BENDERSKIY v. Ukraine"), в якому суд оцінюючи фактичні обставини справи звертаючись до балансу вірогідностей вирішуючи спір виходив з того, що факти встановлені у експертному висновку, є більш вірогідним за інші докази.
       Відповідно до п. 1, п.2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.
       Враховуючи вказане, основним питанням, яке мав вирішити суд було питання, чи мав місце факт надання позивачем згоди дружині подарувати набуті у спільному шлюбі нежитлові приміщення. 
       Саме виходячи з цього питання суд першої інстанції повинен був здійснювати оцінку доказів, що ним і було зроблено в ході розгляду справи та відображено у змісті ухваленого рішення.
       При цьому суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що факт надання згоди позивачем відповідачу на вчинення правочинів мав місце виходячи з отриманих доказів та того, що експертом встановлено, що заява про надання згоди на укладення правочинів підписана особисто позивачем.
       Інші докази суд, у відповідності до наданих йому ЦПК України повноважень, вважав такими, що не спростовують даного факту, при цьому належним чином мотивував їх відхилення у своєму рішенні.
       Рішення суду першої інстанції є вмотивованим та містить відповідні висновки щодо оцінки доказів, в межах підстав та предмету позову. 
       Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (зокрема рішення у справі Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30), рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
       У справі, яка переглядається, суд першої інстанції виконав свої обов`язки, визначені процесуальним законом, повно, всебічно й об`єктивно з`ясував обставини справи та надав їм належну оцінку, ухвалив судове рішення, яке є законними та обґрунтованими.
       Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а зводяться до незгоди апелянта з висновками суду першої інстанції, обґрунтовано викладеними в мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення. 
       Враховуючи вказане колегія суддів не вбачає підстав для скасування оскаржуваного рішення суду з мотивів наведених в апеляційній скарзі.
       Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
       Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати покладаються на сторони в межах ними понесених.
       Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 390, 141 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -
П О С Т А Н О В И В:
       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
       Рішення Збаразького районного суду Тернопільської області від 28 січня 2021 року залишити без змін.
       Судові витрати покласти на сторони в межах ними понесених.
       Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий                                                                Бершадська Г.В.

Судді:                                                                        Ходоровський М.В.

                                                                               Парандюк Т.С.