ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4675/21 Справа № 202/5390/16-ц 	  	Суддя у 1-й інстанції - Марченко Н. Ю. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2021 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,
                            суддів                - Лаченкової О.В., Петешенкової М.Ю., 

       розглянувши в порядку спрощеного провадження у м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 14 серпня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Комунальне виробниче житлове ремонтно-експлуатаційне підприємство Індустріального району, про визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням, зняття з реєстрації,- 

ВСТАНОВИЛА:

       У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на те, що він зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 . Ордер на зайняття зазначеної квартири був виданий у 1963 році виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради на ім`я його батька ОСОБА_4 , який помер в 2011 році. Крім позивача, у квартирі зареєстровані ОСОБА_2 , яка доводиться позивачу сестрою, та її син ОСОБА_3 . Відповідачі за вказаною адресою не проживають, комунальні платежі не сплачують, особистих речей не мають. Добровільно вирішити спір не має можливості. 
       Враховуючи вищезазначене, позивач просив суд визнати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .
       Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 14 серпня 2020 року позов задоволено частково.
       Визнано ОСОБА_3 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_2 . В іншій частині позову відмовлено.
       Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в розмірі 137 грн 80 коп.
       Не погодившись з вказаним рішенням суду в частині, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування квартирою, та зняття її з реєстрації, та ухвалення в цій частині нового судового рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. 
        04 червня 2021 року ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу, який мотивовано тим, що апеляційна скарга є безпідставною, а рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині є законним та обгрунтованим, тому просила рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині зилишити без змін. 
       Інші учасники процесу своїм правом, передбаченим положеннями ст. 360 ЦПК України щодо подачі відзиву на апеляційну скаргу, не скористались.
       Відповідно до ч.13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
       Згідно з ч.1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
       Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення в оскаржуваній частині, з огляду на таке.
       Судом встановлено, що 06 липня 1963 року виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради Шайкіну Віктору Павловичу був виданий ордер на зайняття житлового приміщення — квартири АДРЕСА_2 на сім`ю із трьох осіб: дружина ОСОБА_5 , син ОСОБА_6 ( позивач), дочка ОСОБА_7 ( відповідач у справі) .
       В 2011 році основний квартиронаймач ОСОБА_4 та його дружина ОСОБА_5 померли. 
       Після їх смерті в квартирі залишилися зареєстрованими позивач ОСОБА_1 , його сестра ОСОБА_2 та її син ОСОБА_3 (з 16 квітня 1998 року).
       Зазначена квартира складається з двох кімнат, одну з яких займав ОСОБА_1 , іншу- відповідач ОСОБА_2 разом з сином. 
       Встановлено, що після визнання відповідачів у 2016 році в судовому порядку такими, що втратили право користування вказаним житлом, позивач 10.09.2018 року отримав на своє ім`я у порядку приватизації свідоцтво про право власності на спірну квартирую. 
       Судом встановлено, що ОСОБА_2 у 1960 роках набула право користування спірним житлом згідно із законом, тобто набула охоронюване законом право на мирне володіння цим майном як члени сім`ї наймача( батька), а у подальшому — як член сім`ї нинішнього власника-свого брата ОСОБА_1 , і саме з 1981 року відповідач зареєстрована у спірному житлі. 
       Відмовляючи у задоволенні позову щодо визнання  ОСОБА_2  такою, що втратила право користування квартирою, та зняття її з реєстрації, суд першої інстанції посилався на недоведеність позовних вимог в цій частині, зокрема, відсутність у матеріалах справи переконливих доказів щодо непроживання та некористування ОСОБА_2 спірною квартирою з 2012 року; відсутність іншого житла на праві власності чи законного володіння у відповідачки та наявність негативних відносин позивача з відповідачкою, що в свою чергу змушувало останню періодично перебувати за іншою адресою. 
       Задовольняючи позов в частині визнання ОСОБА_3 таким що втратив право користування житловим приміщенням, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач тривалий час зазначеним житлом не користується, не виявляє заінтересованості щодо цього житла; будь-яких заперечень проти позову чи доказів наявності поважних причин непроживання та некористування цим житлом суду не надав; доводи відповідача ОСОБА_2 про непроживання ОСОБА_3 в спірній квартири за родом роботи належними доказами не підтверджені. 
       Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 в частині зняття ОСОБА_3 з реєстрації місця проживання в спірному житлі, суд першої інстанції посилався на те, що відповідно до статті 7 Закону України “Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні” рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є підставою для зняття цієї особи з реєстраційного обліку та позивачу не було відмовлено у знятті відповідача з реєстраційного обліку у зв`язку із втратою ним права користування житловим приміщенням.
       Колегія суддів переглядає рішення суду лише в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування квартирою, та зняття її з реєстрації, оскільки в іншій частині рішення суду апелянтом не оскаржується.
       В апеляційній скарзі апелянт посилається на письмові докази, а саме наявність Актів від 12.08.2016, 21.08.2019, 12.10.2019, засвідчених повноважними особами КВ ЖРЕП Індустріального району, котрі підтверджують факт непроживання в квартирі АДРЕСА_2 відповідачки з 2012 року та копію висновку АНД ВП ДВП ГУНП від 24.10.2019 року, відповідно до якого дільничим офіцером поліції було встановлено що ОСОБА_2 приблизно з 2013 року проживає за адресою : АДРЕСА_3 .
       Окрім вищезазначеного, апелянт в своїй апеляційній скарзі посилається на відсутність у матеріалах справи доказів поважності причин не проживання відповідача в спірній квартирі та доказів того, що ОСОБА_2 періодично сплачувала кошти, пов`язані з утриманням цього житла. 
       Разом з тим, апелянт вважає, що судом першої інстанції залишено поза увагою той факт, що відповідачка на час розгляду справи мала право на спадкування за законом 1/4 частки квартири за адресою АДРЕСА_4 , після смерті матері сторін, яка померла в 2011 році, і лише в 26.10.2020 року реалізувала таке право. 
       Однак, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та відхиляє доводи апеляційної скарги, виходячи з наступного.
       За частиною першою статті 16 ЦК України, частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
       Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.
       Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
       За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
       Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).
       Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
       Згідно із частиною першою статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.
       Частиною 2 статті 405 ЦК України передбачено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. 
       Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права.
       Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
       Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.
       Практика ЄСПЛ визначає, що будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання пропорційним законній меті.
       Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07).
       Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.
       Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.
       Отже, при вирішенні справи про виселення особи чи визнання її такою, що втратила право користування квартирою, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним, відповідає нагальній необхідності та є співрозмірним із переслідуваною законною метою.
       Розглядаючи питання про припинення права користування житлом колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають брати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін (постанова Верховного Суду від 02 квітня 2021 року справі №581/810/19 (провадження №61-7555св20).
       Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
       Колегія суддів звертає увагу на те, що відповідач ОСОБА_2 у 1960 роках набула право користування спірним житлом згідно із законом, тобто набула охоронюване законом право на мирне володіння цим майном як члени сім`ї наймача( батька), а у подальшому — як член сім`ї нинішнього власника-свого брата ОСОБА_1 , і саме з 1981 року відповідач зареєстрована у спірному житлі. 
       Таким чином, визнання відповідачки такою, що втратила право користування квартирою, що фактично є позбавленням права на житло, має ґрунтуватися не лише на вимогах закону, але й таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача.
       Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що сам по собі факт періодичного проживання відповідача за іншою адресою, зокрема через негативні відносини з позивачем, не може бути достатньою підставою для визнання її такою, що втратила право користування цим житлом, оскільки протягом всього часу ОСОБА_2 користування цим житлом не припиняла, у спірному житлі наявні її речі та нею оплачувалися комунальні послуги, що підтверджується матеріалами справи (т. 1 а.с. 110).
       Не заслуговують на увагу доводи апелянта про наявність актів, які грунтуються на показах свідків, оскільки колегія суддів вважає, що для даної категорії справ, рішення суду не може грунтуватися лише на одних показах свідків, оскільки у відповідності до ч.1 ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входить до предмета доказування. 
       Колегія суддів відхиляє доводи апелянта та звертає увагу на відсутність на час розгляду справи у відповідачки іншого житла на праві власності чи законного володіння. Колегія суддів критично відноситься до доводів апелянта щодо умисного затягування часу на реалізацію права відповідачки на час розгляду справи на спадкування за законом 1/4 частки квартири за адресою АДРЕСА_4 , після смерті матері сторін, яка померла в 2011 році. Такі доводи апелянта є надуманими та нічим не підтверджені.
       Посилання апелянта на постанову Дніпровського апеляційного суду від 18.08.2020 є безпідставним та не є підтвердженням того, що відповідач не проживає за адресою АДРЕСА_1 , оскільки у вказаній справі №202/2885/19 предметом спору було визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, визнання постанови незаконною, а не встановлення факту проживання відповідача на адресою АДРЕСА_1 .
       Крім того, у своєму відзиві відповідач зазначила, що згідно відповіді відділу обліку проживання фізичних осіб управління у сфері державної реєстрації Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради від 16.11.2020 рокуза вих№10/5-1979, за наявними даними картотеки з питань реєстрації фізичних осіб за адресою, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , була зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 з 29.12.1981 по 13.01.2017 (знята з реєстраційного обліку за рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 14.11.2016). 23.10.2020 реєстрацію було поновлено за рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 14.08.2020 та значиться зареєстрованою по теперішній час. 
       Оскільки крім письмових матеріалів та пояснень сторін, сторони інших доказів суду не надали, колегія суддів вважає обгрунтованим висновок суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо визнання ОСОБА_2 такою , що втратила право користування квартирою АДРЕСА_2 , та зняття її з реєстрації у зв`язку з відсутністю у позивача належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог у вказаній частині. 
       Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції обгрунтовано ухвалив рішення в оскаржуваній частині в межах заявлених вимог і на підставі доказів, наявних в матеріалах даної справи.
       Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
       Тому, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення в оскаржуваній частині, яке відповідає вимогам закону.
       Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а рішення суду в оскаржуваній частині відповідає вимогам закону та матеріалам справи.
       Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:
       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
       Рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 14 серпня 2020 року в оскаржуваній частині- залишити без змін.
       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий:                                                                В.С.Городнича

Судді:                                                                        О.В. Лаченкова 

                                                                               М.Ю.Петешенкова