ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 539/4437/20  Номер провадження 22-ц/814/1526/21	Головуючий у 1-й інстанції Хоменко Д. Є.  Доповідач ап. інст. Абрамов П. С.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 липня 2021 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
Головуючого судді: Абрамова П.С.
Суддів: Бондаревської С.М., Пилипчук Л.І.,
за участю секретаря судового засідання: Зеленської О.І.
пзивача: ОСОБА_1 , 
представника позивача - адвоката Власової С.М.,
представника відповідача - Лубенської міської ради - Червоточенко О.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну  скаргу ОСОБА_1 
на рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 12 квітня 2021 року, ухваленого під головуванням судді Хоменко Д.Є.
по цивільній  справі за   позовом ОСОБА_1 до Калайдинцівської сільської ради Лубенського району Полтавської області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - Головне управління Держгеокадастру у Полтавській області, Лубенська районна державна адміністрація Полтавської області, про визнання права на земельну частку, пай
УСТАНОВИВ:
короткого змісту позовних вимог і рішення суду першої інстанції
В грудні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, зазначав, що він у період з 1 червня 1997 року по 31 березня 2000 року працював на посаді пилорамника будівельної бригади КСП «Діброва» Лубенського району Полтавської області та був прийнятий в члени КСП, про що свідчить запис у його трудовій книжці. 
Вказував, що на час прийняття його у члени КСП, КСП «Діброва» вже отримало державний акт про право колективної власності на земельну ділянку. 
Вважає, що відповідно до п. 7 Указу Президента України від 8 серпня 1995 року № 720/95 він мав право на отримання земельної частки, паю з резервного фонду.
На даний час КСП «Діброва» ліквідовано, а Калайдинцівська сільська рада Лубенського району повідомила його про те, що він має право отримати земельну частку, пай лише у судовому порядку.
Рішенням   Лубенського міськрайонного суду  Полтавської області  від 12  квітня 2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 було відмовлено.
короткого змісту вимог апеляційної скарги
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 12 квітня 20212 року скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог.
узагальнених доводів особи, яка подала апеляційну скаргу
Вказує, що місцевий суд не врахував жодних його доводів, підійшов до розгляду справи однобічно та формально. 
Не було враховано судом п. 7 Указу Президента України «Про порядок паювання земель переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам та організаціям» від 8 серпня 1995 року № 720/95, та не враховано його право на отримання земельної частки, паю із земель резервного фонду.
узагальнених доводів та заперечень інших учасників справи;
У відзив на апеляційну скаргу Лубенська міська рада просить рішення місцевого суду залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
встановлених судом першої інстанції та неоспорених обставин, а також обставин, встановлених судом апеляційної інстанції, і визначених відповідно до них правовідносин; доводів, за якими суд апеляційної інстанції погодився або не погодився з висновками суду першої інстанції; мотивів прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу;
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим судом Державний  акт на право колективної власності на землю видано колективному сільськогосподарському підприємству «Діброва» Калайдинцівською сільською радою народних депутатів Лубенського району Полтавської області 14 лютого 1996 року. 
ОСОБА_1 у період з 1 червня 1997 року по 31 березня 2000 року працював на посаді пилорамника будівельної бригади КСП «Діброва» Лубенського району Полтавської області та був прийнятий в члени КСП.
Встановивши, що на час отримання КСП «Діброва» Державного акту на право колективної власності на землю ОСОБА_1 не був членом КСП та не був включений до списку осіб, які мали таке право, місцевий суд дійшов висновку про відсутність у ОСОБА_2 права на земельну частку, пай.
Також, місцевий суд дійшов висновку про пропуск ОСОБА_1 строку позовної давності, перебіг якої, на думку суду, розпочалася з 1996 року. 
Перевіривши  законність та обґрунтованість  рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги апеляційний суд дійшов наступних висновків.
Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно із частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Частиною дев`ятою статті 5 ЗК України (тут і далі - у редакції від 22 червня 1993 року) передбачено, що кожний член колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства у разі виходу з нього має право одержати свою частку землі в натурі (на місцевості), яка визначається в порядку, передбаченому частинами шостою і сьомою статті 6 цього Кодексу.
Згідно з вимогами частини першої статті 22 ЗК України право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і документа, що посвідчує це право.
Пунктом 1 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» встановлено, що паюванню підлягають сільськогосподарські угіддя, передані у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, у тому числі створеним на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств. Паювання земель радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств здійснюється після перетворення їх на колективні сільськогосподарські підприємства.
Відповідно до пункту 2 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» право на частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишилися членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акту на право колективної власності на землю.
Згідно з вимогами статей 22, 23 ЗК України та зазначеного Указу особа набуває право на земельний пай за наявності трьох умов: 1) перебування в числі членів колективного сільськогосподарського підприємства на час паювання; 2) включення до списку осіб, доданого до державного акту на право колективної власності на землю; 3) одержання колективним сільськогосподарським підприємством цього акту.
Місцевий суд вірно встановив, що станом на 1996 рік, тобто на час отримання КСП державного акту на право колективної власності на землю, ОСОБА_1 не був членом КСП та права на земельну частку, пай не набув. 
В цій частині висновки місцевого суду є вірними та сторонами не оспорюються. 
Щодо права ОСОБА_1 на отримання земельної частки , паю.
У відповідності з вимогами ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. 
Як вбачається з позовної заяви ОСОБА_1 свої позовні вимоги він обґрунтовує тими обставинами, що право на земельну частку, пай у нього виникло після прийняття його на роботу та зарахування в члени КСП у 1997 році та що на цей час КСП «Діброва» вже отримали Державний акт про право колективної власності на землю в 1996 році. 
На зазначені факти місцевий суд уваги не звернув, та жодних правових висновків щодо зазначених фактів не зробив. 
В зазначеній частині доводи апеляційної скарги є обґрунтованими. 
Як встановлено апеляційним судом, в трудовій книжці ОСОБА_1 зазначено, що він прийнятий в члени КСП «Діброва» і направлений на роботу в будівельну бригаду в 1997 році, а звільнений з членів КСП 31.03.2000 року (а.с. 10).
У відповідності з архівними витягами з протоколів № 7 від 30 червня 1997 року значиться, що слухали заяву ОСОБА_1 про прийом його на роботу у КСП пилорамником та вирішили прийняти ОСОБА_1 на роботу у господарство пилорамником з випробувальним строком 2 місяці. 
Згідно з протоколом № 1 звітних зборів уповноважених членів колективного сільськогосподарського підприємства «Діброва» Лубенського району Полтавської області від 6  лютого 1998 року затверджено список осіб, які прийняті у члени КСП « ОСОБА_3 », де ОСОБА_1 значиться під № 15 (а.с. 14).
При вирішенні даного спору необхідно врахувати нормативно правові документи, які діяли під час перебування ОСОБА_1 в членах КСП «Діброва», тобто діяли у період 1997-2000 років. 
Пунктом 7 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року  № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» передбачено: «Установити, що створюваний під час передачі земель у колективну власність резервний фонд використовується для передачі у приватну власність або надання у користування земельних ділянок переважно громадянам, зайнятим у соціальній сфері на селі, а також іншим особам, яких приймають у члени сільськогосподарських підприємств або які переселяються у сільську місцевість для постійного проживання.
Громадянам, які прийняті у члени підприємства після видачі державного акта на право колективної власності на землю, можуть бути надані земельні ділянки із земель резервного фонду на підставі прийнятого рішення місцевою радою.
Призначення земель резервного фонду визначено в статті 5 Земельного кодексу України ( 561-12 ) та статті 7 Указу Президента України від 8 серпня 1995 року N 720 ( 720/95) "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям".
Статтею 5 Земельного кодексу України (561-12 ) встановлено, що сільські та селищні ради створюють на своїй території резервний фонд земель за погодженням місця розташування з землекористувачем у розмірі до 15 відсотків площі усіх сільськогосподарських угідь, включаючи угіддя в межах відповідних населених пунктів.
Частина земель резервного фонду, яка на час введення в дію цього Кодексу (561-12) належала господарствам, залишається за ними на умовах постійного користування.
Резервний фонд земель перебуває у державній власності й призначається для подальшого перерозподілу та використання за цільовим призначенням.
Особам, яких приймають у члени сільськогосподарських підприємств, із земель резервного фонду передаються земельні ділянки у власність або надаються у користування (стаття 7 Указу Президента України від 8 серпня 1995 року N 720 (720/95 ) "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям"). 
Відповідно до статті 3 Земельного кодексу України (561-12) землею розпоряджаються ради, які в межах своєї компетенції передають землі у власність або надають у користування та вилучають їх.
Із ліквідацією відповідного колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського акціонерного товариства, сільськогосподарського кооперативу припиняється право колективної власності на землю.
Судом установлено, що ОСОБА_1 під час роботи в КСП «Діброва», диспозитивно розпорядившись своїми правами, не порушував питання про виділення йому земельної частки, паю з резервного фонду. Припинивши членство в КСП «Діброва» у 2000 році ОСОБА_1 втратив право вимагати виділення йому земельної частки, паю з земель резервного фонду. 
Разом з тим, як за кожним громадянином України, за ОСОБА_1 зберігається право на отримання земельної ділянки у власність чи користування в розмірах відповідно з вимогами Земельного Кодексу України.
Доводи ОСОБА_1 щодо неврахування судом вимог Закону України № 2498 від 10 липня 2018 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вирішення питання колективної власності на землю, удосконалення правил землекористування у масивах земель сільськогосподарського призначення, запобігання рейдерству та стимулювання зрошення в Україні» не можуть братися до уваги, з наведених вище підстав. 
Щодо доводів сторін стосовно пропуску строку позовної давності. 
Як встановлено апеляційним судом позовні вимоги ОСОБА_4 є необґрунтованими, у зв`язку з чим вирішувати питання щодо дотримання строків позовної давності немає необхідності. 
Щодо доводів сторін про отримання свідоцтва про право на майновий пай.
Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 22.11.2001 року отримав свідоцтво про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства. ( а.с. 16)
Місцевий суд, оцінивши вказаний факт, вірно дійшов висновку, що нормами ст. 9 Закону України «Про колективне сільськогосподарське підприємство» передбачено, що право членів підприємства на пайовий фонд майна залежить від їх трудового внеску.  Члену підприємства щорічно нараховується частина прибутку залежно від частки у пайовому фонді, яку, за його бажанням, може бути виплачено або зараховано у збільшення частки в пайовому фонді. Ці відносини регулюються статутом підприємства.
Згідно з ч.2 ст.9 вказаного Закону пай є власністю члена підприємства. Право розпоряджатися своїм паєм за власним розсудом член підприємства набуває після припинення членства в підприємстві. Пай може успадковуватися відповідно до цивільного законодавства України та статуту підприємства.
Згідно з ч.3 ст.9 вказаного Закону у разі виходу з підприємства його члени мають право на пай натурою, грішми або цінними паперами відповідно до розміру та структури пайового фонду або в іншій, за згодою сторін, формі.
Отримання членом КСП «Свідоцтва про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства» пов`язано з трудовим внеском особи, та не може бути безумовним підтвердженням права особи на земельну частку, пай. 
висновків за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції
Відповідно до вимог  п. 4   ч.1  ст.   ст. 376  ЦПК   підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи, що при розгляді справи місцевим судом не було застосовано норми матеріального права, які підлягали застосуванню, рішення місцевого суду підлягає скасуванню з ухваленням у справі нового рішення про відмову в задоволенні позову з підстав наведених в цій постанові.
Оскільки в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити, судові витрати позивача понесені під час апеляційного розгляду справи, відшкодуванню не підлягають.
Керуючись п. 2 ч. 1 ст. 374, п.4 ч.1 ст. 376, ст. 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд
УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 12 квітня 2021 року - скасувати.
В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції, яким є Верховний Суд.
У разі оголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, строк на касаційне оскарження обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови виготовлено 13 липня 2021 року.

       Головуючий суддя П.С. Абрамов

Судді С.М. Бондаревська 

Л.І. Пилипчук