Ухвала 
 
15 вересня 2021 року
м. Київ
 
справа № 569/11866/16-ц
провадження № 61-3478св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Коломієць Г. В., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),
 
учасники справи:
позивач - Публічне акціонерне товариство «БМ  Банк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «ВТБ Банк»,
відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження клопотання ОСОБА_4 про залучення її до участі у справі як правонаступника АТ «ВТБ Банк»,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.     Описова частина
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У вересні 2016 року Публічне акціонерне товариство «БМ  Банк» (далі - ПАТ  «БМ  Банк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення кредитної заборгованості.
 
Позовну заяву мотивовано тим, що 12 лютого 2008 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «БМ Банк» (далі - ТОВ «БМ Банк»), правонаступником якого є ПАТ «БМ Банк», та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № 10/2/120208, за умовами якого банк надав ОСОБА_1 кредит у розмірі 170 000,00 дол. США на придбання нерухомості зі строком повернення 11 лютого 2033 року та сплатою відсотків у розмірі 13 % річних.
 
На забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_1 за кредитним договором 12 лютого 2008 року між ТОВ «БМ Банк», правонаступником якого є ПАТ «БМ Банк», ОСОБА_1 , ОСОБА_2 і ОСОБА_5 були укладені договори поруки № 10/2/120208/2 та № 10/2/120208/3, за умовами яких ОСОБА_2 та ОСОБА_5 як поручителі зобов`язалися перед банком відповідати за зобов`язаннями позичальника за кредитним договором у повному обсязі, а саме за повернення кредиту, сплату процентів за користування ним, комісії, сплату неустойки, а також відшкодування збитків, завданих кредитору невиконанням або неналежним виконанням умов кредитного договору. 
 
У зв`язку з неналежним виконанням позичальником своїх зобов`язань, порушенням графіка здійснення платежів за кредитом позичальник відповідно до вимог підпункту 5.1.4 кредитного договору зобов`язується достроково погасити заборгованість за кредитом, процентами, а також оплатити усі суми пені та штрафів.
 
Станом на 15 вересня 2016 року у ОСОБА_1 перед ПАТ «БМ Банк» утворилась кредитна заборгованість у розмірі 157 994,24 дол. США та 373 122,88 грн, з яких:
- основна заборгованість за кредитом - 129 269,88 дол. США;
- заборгованість за відсотками -28 724,36 дол. США; 
- пеня за основною заборгованістю - 120 657,12 грн;
- пеня за відсотками - 252 465,76 грн.
 
Враховуючи, що відповідно до статті 543 ЦК України кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх солідарних боржників разом, так і від будь-якого з них окремо, ПАТ «БМ Банк» просило суд стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_5 на користь ПАТ «БМ Банк» заборгованість за кредитним договором від 12 лютого 2008 року № 10/2/120208 у сумі 157 994,24 дол. США та 373 122,88 грн, вирішити питання про розподіл судового збору.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 13 червня 2018  року у задоволенні позову ПАТ «БМ Банк» відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ПАТ «БМ Банк» звернулося до суду з указаним позовом з пропуском строку позовної давності. Початок перебігу цього строку розпочався 14 листопада 2008 року, а саме після спливу 10 днів з дня отримання ОСОБА_1 повідомлення банку про підвищення відсоткової ставки за користування кредитом з 13% до 14 %, з чим відповідач не погодилась. 
Крім цього, застосовуючи у цій справі строк позовної давності, суд виходив з того, що 20 березня 2012 року позивач надіслав ОСОБА_1 повідомлення з вимогою про дострокове погашення заборгованості за кредитом у строк не пізніше як 01 квітня 2012 року, тим самим змінивши строк виконання зобов`язання, у зв`язку з чим позовна давність для вимог про стягнення усієї суми кредиту розпочалася для банку 02 квітня 2012 року та закінчилася 02 квітня 2015 року.
 
Ухвалою Рівненського апеляційного суду від 22 січня 2019 року до участі у справі залучено Акціонерне товариство «ВТБ Банк» (далі - АТ «ВТБ Банк») як правонаступника ПАТ «БМ Банк».
 
Короткий зміст постанови апеляційного суду
 
Постановою Рівненського апеляційного суду від 29 січня 2019 року апеляційну скаргу ПАТ «БМ Банк», правонаступником якого є АТ «ВТБ Банк», задоволено частково. Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 13 червня 2018 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ПАТ «БМ Банк», правонаступником якого є АТ «ВТБ Банк», до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості скасовано.
Позов ПАТ «БМ Банк», правонаступником якого є АТ «ВТБ Банк», до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «ВТБ Банк» заборгованість за кредитним договором від 12 лютого 2008 року № 10/2/120208 у сумі 157  994,24 дол. США, з яких: 129 269,88 дол. США - заборгованість за кредитом, 28 724,36 дол. США - заборгованість за процентами.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «ВТБ Банк» штрафні санкції за кредитним договором від 12 лютого 2008 року № 10/2/120208 у сумі 373 122,88 грн, з яких: 252 465,76 грн - пеня за несвоєчасно погашені відсотки, 120 657,12 грн - пеня за несвоєчасно погашений кредит.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
У решті позовних вимог рішення суду першої інстанції залишено без змін.
 
Постанову апеляційного суду мотивовано тим, що висновок суду першої інстанції про пропуск ПАТ «БМ Банк» строку позовної давності у цій справі є помилковим. Встановлено, що після направлення позичальнику повідомлення про підвищення відсоткової ставки ПАТ «БМ Банк» фактично її не підвищував, нарахування плати за користування кредитом проводилось у розмірі 13 % річних і до листопада 2014 року ОСОБА_1 зобов`язання щодо повернення кредитних коштів виконувались відповідно до умов договору і графіка погашення кредиту.
Зазначені обставини підтверджені розрахунком заборгованості за кредитним договором, наданим позивачем і не спростованим позичальником. 
Відсутність заборгованості із повернення кредитних коштів та відсотків за користування ними до листопада 2014 року, а також нарахування банком 13 % річних, свідчить про те, що банк та позичальник добровільно визначились виконувати ті умовами кредитного договору, які існували на момент його укладення. А тому до листопада 2014 року банк не набув права вимагати дострокового повернення кредиту, а у позивачльника не виникло такого зобов`язання.
Оскільки зобов`язання щодо сплати щомісячних платежів та повернення кредитних коштів ОСОБА_1 не виконувала з листопада 2014 року, то саме з цього часу у банку виникло право на звернення до суду з вимогами про стягнення кредитної заборгованості, тобто з листопада 2014 року розпочався перебіг загального трирічного строку позовної давності. З вимогами до суду банк звернувся у вересні 2016 року.
Висновок суду першої інстанції про те, що строк позовної давності для вимог про стягнення усієї суми кредиту розпочався для банку 02 квітня 2012 року, після направлення вимоги про дострокове повернення кредиту, та закінчився 02 квітня 2015 року, є помилковим. 
Представник банку в судовому засіданні направлення позичальнику такої вимоги заперечив та зазначив, що станом на вказану у повідомленні дату банк не набув права вимоги до боржника, оскільки кредит погашався вчасно на той період. З оглянутого в судовому засіданні 29 січня 2019 року оригіналу повідомлення апеляційним судом встановлено, що зазначене повідомлення не є належним доказом у цій справі та не може слугувати підставою для зміни строку виконання зобов`язання, а відтак - і для застосування у даному спорі строку позовної давності.
Щодо вимог про солідарне стягнення кредитної заборгованості з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 апеляційним судом встановлено, що порука ОСОБА_2 та ОСОБА_6 перед ПАТ «БМ Банк» за зобов`язаннями ОСОБА_1 за кредитним договором припинена судовими рішеннями, які набрали законної сили.
Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 10 лютого 2017  року у справі № 569/13983/16-ц задоволено позов ОСОБА_6 та визнано припиненим договір поруки від 12 лютого 2008  року  №  10/2/120208/3, який був укладений між ТОВ «БМ Банк», ОСОБА_6 та ОСОБА_1 . Вказане судове рішення набрало законної сили 03 травня 2017 року. 
Крім того, рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від  10  березня 2017 року у справі № 569/11865/16-ц задоволено позов ОСОБА_2 та визнано припиненою поруку, встановлену за договором поруки від 12 лютого 2008 року № 10/2/120208/2. Вказане судове рішення набрало законної сили 15 червня 2017 року. 
 
Короткий зміст вимог касаційних скарг та їхніх доводів
 
У касаційній скарзі, поданій у лютому 2019 року до Верховного Суду,  ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Харчук В. І., просила скасувати постанову Рівненського апеляційного суду від 29 січня 2019 року в частині скасування рішення Рівненського міського суду Рівненської області від  13  червня 2018 року та залишити вказане рішення суду першої інстанції в силі, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Харчук В. І., мотивовано тим, що апеляційний суд не спростував висновок суду першої інстанції про настання випадку, передбаченого підпунктом 5.1.3 кредитного договору, а саме обов`язку позичальника достроково повернути банку кредит у термін до 10 календарних днів з моменту отримання повідомлення про зміну відсоткової ставки, яке за поясненнями сторін банк надіслав ОСОБА_1 в кінці жовтня 2008 року. Суд визнав, що таким чином був змінений строк виконання основного зобов`язання. Тому, звернувшись до суду з цим позовом у вересні 2016 року, банк не дотримав строк, встановлений статтею 257 ЦК України.
Висновки апеляційного суду про те, що банк не здійснював підвищення відсоткової ставки, суперечать матеріалам справи та спростовуються змістом рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 15 жовтня 2012  року у справі № 1715/16346/12, яким зобов`язано ПАТ «БМ Банк» зарахувати в рахунок погашення боргу відсотки, сплачені боржником за ставкою 14% як такі, що сплачені за ставкою 13%.
Крім того, відкриваючи апеляційне провадження у цій справі, суд апеляційної інстанції не вирішував питання про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Рівненського міського суду Рівненської області від  13  червня 2018 року.
 
У касаційній скарзі, поданій у березні 2019 року до Верховного Суду, АТ «ВТБ Банк» просило скасувати рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 13 червня 2018 року та постанову Рівненського апеляційного суду від  29  січня 2019 року в частині відмови в задоволенні позову ПАТ «БМ Банк», правонаступником якого є АТ «ВТБ Банк», до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.
 
Касаційну скаргу АТ «ВТБ Банк» мотивовано тим, що суди помилково поклали в основу ухвалення оскаржуваних рішень у цій справі наявність рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 10 лютого 2017  року у справі № 569/13983/16-ц про визнання припиненим договору поруки від 12 лютого 2008 року № 10/2/120208/3, а також рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 10 лютого 2017 року у  справі № 569/11865/16-ц про визнання припиненим договору поруки від  12 лютого 2008 року № 10/2/120208/2, оскільки ці рішення оскаржені до суду касаційної інстанції. Відповідно до вимог частини другої статті 419 ЦПК України з моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції скасовані або визнані нечинними рішення, постанови та ухвали суду першої або апеляційної інстанції втрачають законну силу та подальшому виконанню не підлягають.
 
Короткий зміст позиції інших учасників справи
 
У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_1 , поданому до суду у травні 2019  року, АТ «ВТБ Банк» заперечувало проти її доводів, а постанову Рівненського апеляційного суду від 29 січня 2019 року в частині задоволення позовних вимог про стягнення з ОСОБА_1 кредитної заборгованості вважало законною та обґрунтованою.
 
У жовтні 2019 року від  ОСОБА_4  надійшло клопотання про залучення її до участі у справі як правонаступника АТ «ВТБ Банк» щодо вимог за кредитним договором від 12 лютого 2008 року № 10/2/120208.
 
Клопотання мотивовано тим, що 20  вересня 2019 року між АТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_4 укладено договір про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги № 54-РБ, договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки нерухомого майна від 20 вересня 2019  року № 10/2/120208, договори про відступлення прав за договорами поруки від 20 вересня 2019 року, відповідно до яких АТ «ВТБ Банк» відступило шляхом продажу на користь нового кредитора ОСОБА_4 права вимоги до: 
 
позичальника ОСОБА_1 за кредитним договором від  12  лютого 2008  року № 10/2/120208, додатковою угодою від 11 березня 2009 року № 2 до кредитного договору від  12  лютого 2008  року № 10/2/120208;
 
іпотекодавця ОСОБА_1 за договором іпотеки від  12  лютого 2008  року № 10/2/120208;
 
поручителів ОСОБА_2 за договором поруки від  12  лютого 2008  року № 10/2/120208/2 та ОСОБА_5 за договором поруки від  12  лютого 2008  року № 10/2/120208/3.
 
Надходження касаційних скарг до суду касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 20 березня 2019 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Харчук В. І., на постанову Рівненського апеляційного суду від  29  січня 2019 року, витребувано справу № 569/11866/16-ц із Рівненського міського суду Рівненської області.
 
Ухвалою Верховного Суду від 07 травня 2019 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою АТ «ВТБ Банк» на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 13 червня 2018 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 29 січня 2019 року.
 
Ухвалою Верховного Суду від 03 листопада 2020 року справу за позовом ПАТ  «БМ  Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення кредитної заборгованості призначено до судового розгляду.
 
2.     Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
Вивчивши подане клопотання, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що воно підлягає задоволенню та ОСОБА_4 слід залучити до участі у справі з огляду на таке.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, і норми застосованого права 
 
Відповідно до частини першої статті 55 ЦПК України у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії судового процесу.
 
20  вересня 2019 року між АТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_4 укладено договір про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги № 54-РБ, договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки нерухомого майна від 20 вересня 2019  року № 10/2/120208, договори про відступлення прав за договорами поруки від 20 вересня 2019 року, відповідно до яких АТ «ВТБ Банк» відступило шляхом продажу на користь нового кредитора ОСОБА_4 права вимоги до: 
 
позичальника ОСОБА_1 за кредитним договором від  12  лютого 2008  року № 10/2/120208, додатковою угодою від 11 березня 2009 року № 2 до кредитного договору від  12  лютого 2008  року № 10/2/120208;
 
іпотекодавця ОСОБА_1 за договором іпотеки від  12  лютого 2008  року № 10/2/120208;
 
поручителів ОСОБА_2 за договором поруки від  12  лютого 2008  року № 10/2/120208/2 та ОСОБА_5 за договором поруки від  12  лютого 2008  року № 10/2/120208/3.
 
Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
 
Сторонами в зобов`язанні є боржник і кредитор (частина перша статті 510 ЦК України).
 
Порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) в зобов`язанні встановлені законодавством України.
 
Згідно із пунктом 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
 
Відступлення права вимоги означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.
 
За загальним правилом наявність згоди боржника на заміну кредитора в зобов`язанні не вимагається, якщо інше не встановлено договором або законом.
 
До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 514 ЦК України).
 
При цьому слід враховувати, що у зв`язку із заміною кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад у частині кредитора.
 
Статтею 1054 ЦК України визначено перелік осіб, які можуть бути кредитодавцями в кредитних правовідносинах. Такими є банк або інша фінансова установа. Цей перелік є вичерпним.
 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 Закону України від 12 липня 2001 року № 2664-ІІІ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансова установа - це юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо визначених законом, - інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг.
 
З наведених норм права вбачається, що фізична особа у будь-якому статусі не наділена правом надавати фінансові послуги, оскільки такі надаються лише або спеціалізованими установами, якими є банки, або іншими установами, які мають право на здійснення фінансових операцій та внесені до реєстру фінансових установ.
 
Отже, відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням частини третьої статті 512 та статті 1054 ЦК України, оскільки для зобов`язань, які виникли на підставі кредитного договору, є характерним спеціальний суб`єкт, а саме кредитор - банк або інша фінансова установа.
 
Викладене узгоджується із постановою Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 (провадження № 12-97гс18).
 
У постанові від 10 листопада 2020 року у справі № 638/22396/14-ц (провадження № 14-16цс20) Велика Палата Верховного Суду вказала на відсутність підстав для відступу від зазначених висновків.
 
У постанові від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку, сформульованого у її постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 465/646/11, про те, що відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням частини третьої статті 512 та статті 1054 ЦК України. У зазначеній постанові від 16 березня 2021 року вказано, що за обставин, коли попередній кредитор (банк) був позбавлений банківської ліцензії та перебував у процедурі ліквідації, відступлення права вимоги за кредитним і забезпечувальними договорами є можливим не тільки на користь фінансових установ (пункт 62).
 
У постанові від 08 червня 2021 року у справі № 346/1305/19 (провадження № 14-181цс20) Велика Палата Верховного Суду вказала на відсутність підстав для відступу від висновків, викладених у постанові від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18.
 
Отже, для набуття іншими фізичними та юридичними особами (не тільки фінансовими установами) права вимоги за кредитним і забезпечувальними договорами обов`язковою умовою є наявність двох обставин: позбавлення попереднього кредитора (банку) банківської ліцензії та його перебування у процедурі ліквідації.
 
У постанові Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 758/3453/16 (провадження № 61-18037св18) зроблено правовий висновок щодо тлумачення абзацу 9 статті 1, статті 24 Закону України «Про іпотеку», відповідно до якого іпотекодержателем може бути тільки особа, яка є кредитором за основним зобов`язанням, оскільки іпотека слідує за основним зобов`язанням з метою його забезпечення. Законом України «Про іпотеку» не передбачено існування конструкції «абстрактної» іпотеки, при якій іпотека існує поза зв`язком із забезпеченням основного зобов`язання. Тобто законодавством не допускається такої конструкції, коли суб`єктом права вимоги за основним договором буде один суб`єкт, який набув право вимоги внаслідок відступлення, а іпотекодержателем - інший суб`єкт, адже призначенням іпотеки є забезпечення основного зобов`язання.
 
Таким чином, можливість набуття права вимоги за договором іпотеки залежить від правомірності відступлення права вимоги за кредитним договором.
 
27 листопада 2018 року ПравліннямНаціонального банку України прийнято рішення № 796-рш/БТ «Про віднесення АТ «ВТБ Банк» до категорії неплатоспроможних».
 
Цього ж дня, 27 листопада 2018 року, Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення № 3180 «Про запровадження тимчасової адміністрації в АТ «ВТБ Банк» та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку».
 
Процедуру ліквідації АТ «ВТБ Банк» розпочато на підставі рішення Правління Національного банку України від 18 грудня 2018 року № 849-рш «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію АТ «ВТБ Банк» та рішення Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 18 грудня 2018 року № 3392 «Про початок процедури ліквідації АТ «ВТБ Банк» та делегування повноважень ліквідатора банку». Процедуру ліквідації АТ «ВТБ Банк» визначено провести з 19 грудня 2018 року до 18 грудня 2020 року включно.
 
Зі змісту договору про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 20 вересня 2019 року № 54-РБ вбачається, що цей договір укладено на підставі положень статей 6, 512-519, 627, 632, 656 ЦК України та Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» за результатами відкритих торгів (аукціону), оформлених протоколом від 27 серпня 2019 року 
UA-EA-2019-07-03-000031-b.
 
З огляду на те, що фізична особа ОСОБА_4 не наділена правом надавати фінансові послуги, проте набула право вимоги за кредитним договором від  12  лютого 2008  року № 10/2/120208, додатковою угодою від 11 березня 2009 року № 2 до кредитного договору від  12  лютого 2008  року № 10/2/120208, договором іпотеки від  12  лютого 2008  року № 10/2/120208, договором поруки від  12  лютого 2008  року № 10/2/120208/2 та за договором поруки від  12  лютого 2008  року № 10/2/120208/3, які стосуються повернення кредиту в іноземній валюті, від попереднього кредитора (банку), який був позбавлений банківської ліцензії та перебував у процедурі ліквідації, колегія суддів вважає, що клопотання ОСОБА_4 підлягає задоволенню.
 
Керуючись статтею 55 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
Клопотання ОСОБА_4 про залучення до участі у справі як правонаступника Акціонерного товариства «ВТБ Банк» задовольнити.
 
Залучити ОСОБА_4 до участі у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «БМ  Банк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «ВТБ Банк», до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення кредитної заборгованості як правонаступника Акціонерного товариства «ВТБ Банк»
 
Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її постановлення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                      Д. Д. Луспеник

Судді:                                                                                                 І. А. Воробйова 

                                                                                                            Б. І. Гулько 

                                                                                                            Г. В. Коломієць

                                                                                                            Ю. В. Черняк