Постанова
Іменем України 
29 липня 2021 року
м. Київ
справа № 183/2604/17 
провадження № 51-1478 км 19
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                                                      ОСОБА_1 ,
суддів                                                                                  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
за участю:
секретаря судового засідання                                     ОСОБА_4 ,
прокурора                                                                           ОСОБА_5 ,
захисника в режимі відеоконференції                       ОСОБА_6 ,
засудженого в режимі відеоконференції                   ОСОБА_7 ,
потерпілої в режимі відеоконференції                       ОСОБА_8 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 12 листопада 2020 року у кримінальному провадженні № 12017040000000581 від 19 березня 2017 року за обвинуваченням 
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та мешканця АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 січня 2018 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.
Цивільний позов потерпілої ОСОБА_8 до обвинуваченого ОСОБА_7 задоволено.
Ухвалено стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_8 200 000 грн на відшкодування моральної шкоди та 2 000 грн на відшкодування судових витрат.
Згідно з вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він 19 березня 2017 року приблизно о 02:25, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, керуючи технічно справним, належним йому автомобілем марки ГАЗ-2217, здійснював рух по вул. Кайдацькій зі сторони вул. Шевченка в напрямку с. Багате в м. Перещепине Новомосковського району Дніпропетровської області, де під час руху навпроти будинку № 21, не діючи таким чином, щоб не наражати на небезпеку життя і здоров`я громадян, проявляючи неуважність до дорожньої обстановки, не маючи жодних перешкод технічного і фізичного характеру для безпечного руху, за відсутності зовнішніх факторів, що змушували його грубо порушувати вимоги пп. «а» п. 2.9, пунктів 1.3, 1.5, 12.1 Правил дорожнього руху, проявляючи злочинну самовпевненість, але легковажно розраховуючи на відвернення наслідків, втратив контроль над керуванням автомобілем, у результаті чого виїхав на ліве узбіччя стосовно напрямку свого руху, де допустив наїзд на пішохода ОСОБА_9 , яка рухалась у попутному з ним напрямку і була звернута спиною до його автомобіля. Потерпілій внаслідок цієї дорожньо-транспортної пригоди (далі — ДТП) було заподіяно тяжкі тілесні ушкодження, що перебувають у причинному зв`язку з настанням її смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 , за 6 – 8 годин до моменту огляду тіла потерпілої на місці ДТП.
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 19 грудня 2018 року апеляційну скаргу захисника ОСОБА_10 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 задоволено, вирок місцевого суду в частині призначеного покарання змінено, призначено ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки та на підставі ст. 75 КК України звільнено обвинуваченого від відбування призначеного покарання з випробуванням та іспитовим строком на 3 роки.
Постановою Верховного Суду від 24 грудня 2019 року касаційну скаргу прокурора задоволено частково, ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 19 грудня 2018 року щодо ОСОБА_7 в частині призначеного покарання скасовано та призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 12 листопада 2020 року апеляційну скаргу захисника залишено без задоволення, а вирок місцевого суду – без зміни.
Вимоги, викладені у касаційній скарзі, та узагальнені доводи особи, яка її подала
У своїй касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 , посилаючись на невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого через суворість, просить ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 12 листопада 2020 року змінити та призначити ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки. При цьому вказує, що апеляційний суд, залишаючи апеляційну скаргу сторони захисту без задоволення, а вирок місцевого суду – без зміни, належним чином не врахував особу обвинуваченого ОСОБА_7 , зокрема те, що останній повністю визнав вину у вчиненні інкримінованого йому злочину, погодився із заявленим цивільним позовом, відшкодував завдані збитки, офіційно одружений, має на утриманні малолітню дитину, позитивно характеризується за місцем роботи. Одночасно захисник стверджує, що судом також було залишено поза увагою думку потерпілої   ОСОБА_8 , яка підтвердила факт повного відшкодування шкоди, заявленої у цивільному позові, та зазначала, що вибачила обвинуваченого і просила призначити йому покарання, не пов`язане з позбавленням волі.
Від учасників судового провадження заперечень на касаційну скаргу захисника не надходило.
Позиції інших учасників судового провадження 
У судовому засіданні засуджений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_6 підтримали подану касаційну скаргу та просили її задовольнити у повному обсязі. 
Прокурор ОСОБА_5 заперечував щодо задоволення касаційної скарги захисника, просив залишити її без задоволення, а ухвалу апеляційного суду – без зміни. 
Потерпіла ОСОБА_8 не підтримала касаційну скаргу захисника та зазначила, що рішення судів попередніх інстанцій є законними та справедливими.
Заслухавши суддю-доповідача, з`ясувавши позиції учасників судового провадження, перевіривши наведені в касаційній скарзі доводи та дослідивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга захисника не підлягає задоволенню на таких підставах.
 
Мотиви Суду
Відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правильність правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Як установлено п. 3 ч. 1 ст. 438 КПК України, підставою для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Згідно з ч. 2 ст. 438 КПК України у зв`язку з наявністю підстави, зазначеної у п. 3 ч. 1 вказаної статті, суд касаційної інстанції має керуватися ст. 414 цього Кодексу.
Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 та кваліфікація його дій за ч. 2 ст. 286 КК України у касаційній скарзі не оспорюються, а тому в касаційному порядку не перевіряються.
Доводи касаційної скарги захисника про невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість колегія суддів вважає безпідставними з огляду на наступне.
Відповідно до статей 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, повинно бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації це покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, місцевий суд, призначаючи ОСОБА_7 покарання, виходив із того, що обвинувачений вину у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення визнав повністю, раніше не судимий, вчинив злочин, який відповідно до ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжких, має постійне місце проживання, за яким характеризується позитивно, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває. 
Також відповідно до вироку судом було враховано обставини вчинення злочину, зокрема факт грубого порушення ОСОБА_7 правил дорожнього руху, наслідком якого стала загибель людини, відсутність будь-яких мотивів для допущення таких неправомірних дій, що призвели до тяжких наслідків, наявність об`єктивної спроможності обвинуваченого виявити небезпеку руху та вжити заходів для її усунення.
Обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченому  ОСОБА_7 , суд визнав щире каяття. Обставиною, яка обтяжує покарання обвинуваченому, суд визнав вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння.
Апеляційний суд своєю ухвалою від 12 листопада 2020 року, залишаючи апеляційну скаргу з доповненнями захисників ОСОБА_10 та ОСОБА_11 без задоволення, а вирок місцевого суду без зміни, урахувавши характер і ступінь тяжкості кримінального правопорушення, сукупність усіх обставин його вчинення, думку потерпілої, дані про особу обвинуваченого, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, погодився з висновком місцевого суду щодо виду та розміру призначеного обвинуваченому покарання. 
Разом з тим, переглядаючи матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги з доповненнями захисників ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , суд зазначив, що наявність у обвинуваченого міцних соціальних зв`язків та утриманців жодним чином не спростовує висновків місцевого суду щодо необхідності призначення обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.
Крім того, колегія суддів не погоджується з доводами касаційної скарги захисника в частині того, що апеляційний суд міг призначити ОСОБА_7 покарання із застосуванням положень ст. 69 КК України, оскільки, як убачається з матеріалів провадження, судом не було встановлено передбачених законом підстав для призначення обвинуваченому покарання нижче від найнижчої межі.
Урахувавши вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, що суди попередніх інстанцій, призначаючи ОСОБА_7 покарання, повною мірою врахували ступінь тяжкості вчиненого злочину, обставини та наслідки його вчинення, особу обвинуваченого, а також визначені положеннями статей 66, 67 КК України обставини.
Отже, на переконання колегії суддів, призначене засудженому ОСОБА_7 покарання відповідає вимогам закону, за своїм видом та розміром є необхідним та достатнім для його виправлення і попередження вчинення нових злочинів, справедливим та таким, що не суперечить ст. 65 КК України. Таке покарання з огляду на вимоги ст. 50 КК України узгоджується із загальними засадами закону України про кримінальну відповідальність та принципами співмірності й індивідуалізації, відповідає основній його меті як заходу примусу. Таким чином, підстав вважати призначене засудженому покарання явно несправедливим через його суворість, про що захисник вказує у своїй касаційній скарзі, не вбачається.
Оскільки кримінальний закон застосовано правильно, а призначене покарання відповідає ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого, то касаційну скаргу останньогослід залишити без задоволення, а ухвалу апеляційного суду – без зміни.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Верховний Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 12 листопада 2020 року щодо ОСОБА_7 – без зміни. 
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:
 
ОСОБА_1                                  ОСОБА_2                                  ОСОБА_3