Справа № 461/7527/20                                Головуючий у 1 інстанції: Фролова Л.Д. 
Провадження № 22-ц/811/1742/21                 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В. 
Категорія: 1

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

10 вересня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі: 
головуючого судді: Савуляка Р.В.,
суддів: Мікуш Ю.Р., Приколоти Т.І., 
за участі секретаря: Савчук Г.Б.,
без участі сторін, розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 28 січня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних витрат та 3% річних, у зв`язку з невиконанням рішення суду,-

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив стягнути з ОСОБА_2 68 487, 99 грн., що складається з інфляційних витрат – 42 96, 08 грн. та 3% річних – 25 519, 91 грн. 
Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 28 січня 2021 року задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3 % річних - 25 519 грн. 91 коп., у зв`язку з невиконанням рішення суду.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави в особі ДСА України судовий збір – 908 грн.
Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 .
В апеляційній скарзі посилається на те, що на підставі судового рішення між сторонами виникло грошове зобов`язання, тому його невиконання зумовлює застосування положень ч. 2 ст. 625 ЦК України.
Звертає увагу на те, що він не просив стягнути інфляційні втрати з моменту укладення розписок, а просив стягнути інфляційні втрати з моменту ухвалення рішення у справі, яке виражене у грошовому еквіваленті – в гривнях.
Вважає, що правовий висновок, викладений у постанові Верховного суду України від 01 березня 2017 року у справі № 6-284цс17 не може бути застосований у цій справі.
Просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України розгляд справи судом апеляційної інстанції проведено без повідомлення учасників справи, тому відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. 
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
Згідно ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі "Axen v. Germany", заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року "VarelaAssalinocontrelePortugal", заява № 64336/01).
Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.
Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву.
Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.
Враховуючи вищезазначене, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Частиною четвертою статті 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.
Згідно ч. 5 статті 268 ЦПК України зазначено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено – повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 02 вересня 2021 року, є дата складення повного судового рішення – 10 вересня 2021 року.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.
Як вірно встановлено судом першої інстанції, що ОСОБА_1 звертався до Галицького районного суду м. Львова про захист своїх прав, порушених невиконанням ОСОБА_2 умов договору позики. 
Позовні вимоги мотивував тим, що 18 травня 2013 року він надав відповідачу у позику 9000 доларів США, а 15 липня 2013 року – надав у позику 4790 доларів США, про що ОСОБА_2 склала відповідні розписки. 
Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 28 грудня 2017 року у справі № 461/1449/16-ц позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, задоволено частково. 
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 373571,10 грн. боргу за договором позики, 17807,00 грн. - три проценти річних, всього – 391378,10 грн. У стягненні моральної шкоди було відмовлено за безпідставністю позовних вимог.
Постановою Апеляційного суду Львівської області від 06 червня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення. Рішення Галицького районного суду м. Львова від 28 грудня 2017 року залишено без змін. Рішення набрало законної сили 06 червня 2018 року.
Постановою приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Білого А.М. від 12 липня 2018 року відкрито виконавчого провадження №56766387 на виконання виконавчого листа Галицького районного суду м. Львові №461/1449/16-ц від 11 липня 2018 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 373571,10 грн. боргу за договором позики, 17807,00 грн. - три проценти річних, всього – 391378,10 грн.
Даним рішенням Галицького районного суду м. Львова від 28 грудня 2017 року у справі № 461/1449/16-ц встановлено факт наявності заборгованості у ОСОБА_2 за договором позики, частина грошових сум по якому було надано в іноземній валюті, а саме в доларах США.
Згідно ст.ст. 524, 533-535 та 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.
Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 6 липня 2016 року № 6-1946цс15, постанові Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15 та постанові Верховного Суду від 31 січня 2019 року справи № 761/4878/16-ц.
Таким чином, за змістом ст. 625 ЦК України, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування, утримування ним грошових коштів, які належать до сплати кредиторові.
Суд першої інстанції правильно зазначив наступне - невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.
Така позиція суду підтверджується постановою Верховного Суду України у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 серпня 2020 року.
Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 вказала, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 1 червня 2016 року у справі № 3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, і з факту завдання шкоди особі.
Відповідач має грошове зобов`язання перед позивачем, що підтверджує рішення Галицького районного суду м. Львова від 28 грудня 2017 року у справі № 461/1449/16-ц, в якому стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 373571,10 грн. боргу за договором позики, 17807,00 грн. - три проценти річних, всього – 391378,10 грн. Постановою Апеляційного суду Львівської області від 06 червня 2018 року рішення Галицького районного суду м. Львова залишено без змін.
З огляду на те, що відповідач порушив вказане грошове зобов`язання, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до статті 625 ЦК України.
Разом з тим у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквівалента в іноземній валюті, передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти. Такий же правовий висновок у подібних правовідносинах наведено у постанові Верховного Суду України від 01 березня 2017 року у справі № 6-284цс17.
У справі, що переглядається, між сторонами виникли правовідносини з приводу договору позики, за яким ОСОБА_2 не виконала зобов`язань по поверненню боргу в сумі 13790 доларів США, тому інфляційні втрати у даній справі стягненню не підлягають.
Враховуючи вищенаведене, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про наявність підстав для стягнення інфляційних втрат.
Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для її задоволення немає.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Також, відповідно до практики ЄСПЛ, зокрема у справі «Гарсіа Руіз проти Іспанії (Garcia Ruiz v. Spain) від 21.01.1999 року (заява 30544/96), п. 26: «…при відхиленні скарги апеляційний суд може в принципі просто схвалити обґрунтування рішення суду нижчого суду…».
Зважаючи на вказане колегія суддів вважає за можливе в цілому схвалити мотиви суду першої інстанції щодо розгляду усіх позовних вимог, викладені в оскаржуваному рішенні із викладеним вище своїм додатковим обґрунтуванням, вважаючи такі належними та відповідними до встановлених обставин, що мають значення та вимог закону, без додаткового дублювання.
Судом правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалено справедливе рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.
Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення – без змін.
Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 381, ст. 382, ст. 384 ЦПК України, колегія суддів, -
ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Галицького районного суду м. Львова від 28 січня 2021 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повний текс постанови складено 10 вересня 2021 року.

Головуючий:                                                                Савуляк Р.В.

Судді:                                                                        Мікуш Ю.Р.

Приколота Т.І.