ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/128/21 Справа № 199/3140/19 	  	Головуючий у першій інстанції:  Спаї В. В. Суддя-доповідач: Красвітна  Т. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 серпня 2021 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого –                        Красвітної Т.П., 
суддів:                                Свистунової О.В., Єлізаренко І.А,
при секретарі                        Догоновій О.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу по апеляційній скарзі  ОСОБА_1  на заочне рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 листопада 2019 року по справі за позовом ОСОБА_2  до ОСОБА_1 ,  ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Делалов Антон Олексійович, про визнання договору купівлі-продажу недійсним, витребування майна, – 

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2019 року ОСОБА_2 звернулась до суду з даним позовом, посилаючись на те, що у квітні 2018 року вона звернулась до Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, та 06.04.2018 року отримала постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, з якої стало відомо, що в провадженні Амур- Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська перебувала цивільна справа №199/7927/15 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 та ОСОБА_2 про визнання права власності за набувальною давністю. Заочним рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 20 листопада 2015 року у вказаній справі позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено повністю та визнано за ОСОБА_3 право власності на домоволодіння АДРЕСА_1 за набувальною давністю. 16.04.2018 року ОСОБА_2 до Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська подано заяву про перегляд заочного рішення. 19.06.2018 року ухвалою суду задоволено заяву про перегляд заочного рішення у справі №199/7927/15, вказане заочне рішення скасоване, справу призначено до розгляду. 21.08.2018 року залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_1 . ОСОБА_1 надав до суду два витяги №49651689 та №49695455 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, відповідно до яких він є новим власником домоволодіння по АДРЕСА_1 . Дане домоволодіння ним було придбано у ОСОБА_3 , яка розпорядилась домоволодінням на підставі заочного рішення Амур - Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська №199/7927/15 року. Ухвалою від 13.12.2018 року позов ОСОБА_3 залишений без розгляду, ухвала набрала законної сили. Тому позивач просила визнати недійсним договір купівлі-продажу 1/2 частини домоволодіння АДРЕСА_1 , який був укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Деллаловим А.О. 12.12.2015 року за реєстровим №946; визнати недійсним договір купівлі-продажу 1/2 частини домоволодіння АДРЕСА_1 , який був укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Деллаловим А.О. 11.12.2015 року за реєстровим №940; скасувати право власності ОСОБА_1 на домоволодіння АДРЕСА_1 ; витребувати з незаконного володіння ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 вказане домоволодіння.
Заочним рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 листопада 2019 року позов задоволено частково. Витребувано від ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 наступне нерухоме майно: домоволодіння АДРЕСА_1 , складається з житлового будинку літ. А-1 з прибудовою літ. А1-1, верандою літ. а-1, верандою літ. а1-1, загальною площею 74,2 кв.м, житловою площею 49,6 кв.м, споруди №1-7, І, ІІ. Відмовити в задоволенні вимог позову про скасування права власності та про визнання договорів купівлі-продажу недійсними. 
Додатковим рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 09 квітня 2020 року стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору в сумі 384,20 грн. в рівних частках з кожного. Зобов`язано управлінню державної казначейської служби України в Амур-Нижньодніпровському районі м. Дніпра повернути ОСОБА_2 сплачений 16 квітня 2019 року судовий збір за квитанцією №0.0.1326996558.1 в розмірі 384,00 грн. (а.с. 28-29 т.2). 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, ставить питання про скасування оскаржуваного заочного рішення та направлення справи до суду першої інстанції для продовження розгляду. 
Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони повідомлені належним чином у відповідності до вимог ст. 128-130 ЦПК України, що підтверджується, зокрема, письмовою розпискою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_5 від 21.07.2021 року. У зв`язку з відсутністю відповідачів за відомими суду адресами, їх сповіщення здійснено шляхом розміщення відповідного оголошення на веб-сайті судової влади. 
Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги та зміни оскаржуваного рішення в частині правового обґрунтування часткового задоволення позову, виходячи з наступного.
Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що згідно копії паспорту позивача серії НОМЕР_1 , виданого Амур-Нижньодніпровським РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області 24.05.2005 року, місце проживання ОСОБА_2 зареєстроване за адресою по АДРЕСА_1 з 15.02.1990 року (а.с. 94-95 т.2). 
Постановою державного нотаріуса Четвертої дніпровської нотаріальної контори Писарєвої Н.С від 06.04.2018 року у спадковій справі №943/99, відмовлено  ОСОБА_2 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на домоволодіння по АДРЕСА_1 , після гр. ОСОБА_6 , що помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.84 т.2). 
Згідно змісту вказаної вище постанови, свідоцтво про право на спадщину за законом на домоволодіння розташоване по АДРЕСА_1 після гр. ОСОБА_6 , що помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , не може бути видано в зв`язку з тим, що згідно відомостей з Державного реєстру речових прав та їх обтяжень реєстрацію права власності на вказане домоволодіння проведено за іншою особою (а.с. 84 т.2). 
Крім того, постановою державного нотаріуса Четвертої дніпровської нотаріальної контори Писарєвої Н.С від 17 квітня 2018 року у спадковій справі №286/2018 відмовлено ОСОБА_2 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/2 частку житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами, розташованого по АДРЕСА_1 після гр. ОСОБА_6 , що помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , спадкоємцем якого (в відповідній частці) був його син - гр. ОСОБА_4 , який спадщину, прийняв, але не оформив своїх спадкових прав, та який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (99 т.2). 
Постанова нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 17 квітня 2018 року, обґрунтована, зокрема, тим, що свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частку житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 після гр. ОСОБА_6 , що помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , спадкоємцем якого (в відповідній частці) був його син - гр. ОСОБА_4 , який спадщину прийняв, але не оформив своїх спадкових прав, та який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 не може бути видано в зв`язку з тим, що згідно відомостей з Державного реєстру речових прав та їх обтяжень реєстрацію права власності в цілому на зазначений житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами, проведено за іншою особою (а.с. 99 т.1).
Також встановлено, що в провадженні Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська перебувала цивільна справа №199/7927/15-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 та ОСОБА_2 про визнання права власності на домоволодіння АДРЕСА_1 за набувальною давністю.
Заочним рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 20 листопада 2015 року №199/7927/15-ц позов задоволено. Визнано за ОСОБА_3 право власності на домоволодіння АДРЕСА_1 , яке складається з: житловий будинок літ. А-1 з прибудовою літ. А1-1, верандою літ. а-1 та верандою літ. а1-1, загальною площею 74,2 кв.м., житловою площею 49,6 кв.м., та споруди №1-7, І,ІІ (огорожа, хвіртка, ворота, стіна підпірна, яма зливна, замощення), за набувальною давністю (а.с. 15-17 т.1).
11 грудня 2015 року між ОСОБА_3 (в інтересах останньої діяв за довіреністю ОСОБА_7 ) та ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу 1/2 частки домоволодіння, що посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Деллаловим А.О. за реєстровим №940, відповідно до якого ОСОБА_1 набув право власності на 1/2 частку домоволодіння АДРЕСА_1 (а.с. 102-103 т.1). 
Згідно пункту 1.2 вказаного вище договору, домоволодіння належить ОСОБА_3 на підставі рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська по справі №199/7927/15, виданого 20.11.2015 року. 
12 грудня 2015 року між ОСОБА_3 (в інтересах останньої діяв за довіреністю ОСОБА_7 ) та ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу 1/2 частки домоволодіння, що посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Деллаловим А.О. за реєстровим №946, відповідно до якого ОСОБА_1 набув право власності на 1/2 частку домоволодіння АДРЕСА_1 (а.с. 141-142 т.1). 
Згідно пункту 1.2 вказаного вище договору, домоволодіння належить продавцю на підставі рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська по справі №199/7927/15, виданого 20.11.2015 року. 
Згідно копій витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 11.12.2015 року №49651689 та від 12.12.2015 року №49695455, виданих приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Деллаловим А.О., право власності ОСОБА_1 в цілому (по 1/2 частці) зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 800850812101) (а.с. 20-21, 22-23 т.1). 
Судом також встановлено, що ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 19 червня 2018 року заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення задоволено. Скасовано заочне рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 20.11.2015 року №199/7927/15-ц. 
Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 13 грудня 2018 року позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_4 та ОСОБА_2 про визнання права власності за набувальною давністю залишено без розгляду (а.с. 18-19 т.1).
В подальшому, постановою Дніпровського апеляційного суду від 08 квітня 2020 року у справі №199/7927/15-ц апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Ухвалу Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 13 грудня 2018 року скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду (а.с. 109б т.2). 
Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 березня 2021 року позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_4 та ОСОБА_2 про визнання права власності за набувальною давністю залишено без розгляду; ухвала набрала законної сили 29.03.2021 року (а.с. 132 т.2 т.1). 
Вказана вище цивільна справа №199/7927/15-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 та ОСОБА_2 про визнання права власності на домоволодіння АДРЕСА_1 за набувальною давністю оглянута судом апеляційної інстанції.
Відповідно до статей 12, 15, 16, 20 ЦК України особа здійснює свої цивільні права, в тому числі право на захист свого порушеного, невизнаного або оспорюваного права, на власний розсуд. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу.
Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.
Згідно зі статтями 319, 321, 658 ЦК України власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд; право власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні; право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові.
Статтею 330 ЦК України передбачено, що якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.
Згідно ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
За положеннями статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.
Отже, у разі якщо відчуження майна мало місце два і більше разів після укладення правочину, який в подальшому визнано недійсним, таке майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, як від добросовісного набувача шляхом подання віндикаційного позову на підставі частини першої статті 388 ЦК України. 
Витребування майна від добросовісного набувача у такому випадку залежить від наявності волі на передачу цього майна у власника майна – відчужувача за першим договором у ланцюгу договорів. 
Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Преюдиційні факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв`язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.
Відповідно до статей 12, 15, 16, 20 ЦК України особа здійснює свої цивільні права, в тому числі право на захист свого порушеного, невизнаного або оспорюваного права, на власний розсуд. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу.
Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.
Згідно зі статтями 319, 321, 658 ЦК України власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд; право власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні; право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові.
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Відповідно до частин першої-п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно у власність другій стороні (покупцеві), покупець приймає або зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. 
Згідно статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц (провадження № 14-203цс19) зазначено, що: «стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору (у справі, що переглядається, - у зв`язку зі скасуванням судового рішення) всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню».
Відповідно до ч. 1 ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.
Частиною 1 статті 216 ЦК України встановлено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. 
Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 10 постанови пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», після визнання недійсним першого в ланцюжку договорів купівлі-продажу майна, визнання всіх інших договорів недійсними не вимагається - вони всі є нікчемними, такими, що не породжують юридичних наслідків. 
Статтею 330 ЦК України передбачено, що якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.
Згідно ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
За положеннями статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.
Отже, у разі якщо відчуження майна мало місце два і більше разів після укладення правочину, який в подальшому визнано недійсним, таке майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, як від добросовісного набувача шляхом подання віндикаційного позову на підставі частини першої статті 388 ЦК України. 
Витребування майна від добросовісного набувача у такому випадку залежить від наявності волі на передачу цього майна у власника майна – відчужувача за першим договором у ланцюгу договорів. 
Судом встановлено, що право власності на спірне домоволодіння АДРЕСА_1 вибуло на користь ОСОБА_3 на підставі заочного рішення від 20 листопада 2015 року №199/7927/15-ц, яке в подальшому було скасоване, а позов  ОСОБА_3 до ОСОБА_4 та ОСОБА_2 про визнання права власності за набувальною давністю ухвалою суду залишено без розгляду, яка набрала законної сили. 
Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (стаття 1216 ЦК України).
За положеннями статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Судом встановлено, що позивач прийняла спадщину за законом після смерті гр. ОСОБА_4 , який (у відповідній частці на домоволодіння АДРЕСА_1 ) прийняв спадщину після смерті батька - ОСОБА_6 , що помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , але не оформив своїх спадкових прав та помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , та в силу ч. 5 ст. 1268 ЦК України спадщина належить спадкоємцеві, тобто позивачу, з часу її відкриття.
Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності; встановивши, що позивач прийняла спадщину щодо нерухомого майна - домоволодіння АДРЕСА_1 , інші спадкоємці, які б прийняли спадщину, не встанолвені; враховуючи, що вказане майно вибуло з володіння власника на користь ОСОБА_3 не з волі власника; встановивши, що заочне рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 20 листопада 2015 року №199/7927/15-ц скасоване, а позов залишений без розгляду ухвалою від 11 березня 2021 року, яка набрала законної сили 29.03.2021 року, - колегія приходить до висновку про наявність підстав для витребування від ОСОБА_1 , який придбав вказаний будинок у ОСОБА_3 , на користь ОСОБА_2 домоволодіння АДРЕСА_1 . 
Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 10 постанови пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», після визнання недійсним першого в ланцюжку договорів купівлі-продажу майна, визнання всіх інших договорів недійсними не вимагається - вони всі є нікчемними, такими, що не породжують юридичних наслідків. 
Разом з тим, встановивши, що судове рішення, на підставі якого зареєстроване право власності на житло на ім`я ОСОБА_3 скасоване, - колегія дійшла висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про визнання недійсними договорів купівлі-продажу по 1/2 частині вищевказаного будинку, які укладені між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , посвідчені приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Деллаловим А.О. 11.12.2015 року за реєстровим №940 та 12.12.2015 року за реєстровим №946, оскільки зазначені угоди купівлі-продажу є нікчемними, не створюють юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з їх недійсністю. 
Позовна вимога щодо скасування записів про державну реєстрацію прав власності в Державному реєстрі речових прав на спірну квартиру за  ОСОБА_1  на домоволодіння  АДРЕСА_1  є передчасною та задоволенню не підлягає. Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є відповідне рішення суду, яке набрало законної сили (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). 
Оскільки судом апеляційної інстанції встановлений факт скасування заочного рішення №199/7927/15-ц та залишення у вказаній справі позовної заяви без розгляду ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 березня 2021 року, колегія дійшла до висновку про наявність підстав для зміни рішення місцевого суду в частині правового обґрунтування часткового задоволення позову. В іншій частині рішення підлягає залишенню без змін. 
Суд звертає увагу, що, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
З огляду на вищевикладене, колегія приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги та зміни рішення суду першої інстанції в частині правового обґрунтування часткового задоволення позову; в іншій частині рішення та додаткове рішення підлягають залишенню без змін. 
Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, –

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  – задовольнити частково. 
Заочне рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 листопада 2019 року – змінити в частині правового обґрунтування часткового задоволення позову. 
В іншій частині заочне рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 листопада 2019 року та додаткове рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 09 квітня 2020 року – залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду. 

Головуючий                                                                        Т.П. Красвітна

Судді                                                                                І.А. Єлізаренко
                                                                               
                                                                                       О.В. Свистунова