ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1416/21 Справа № 201/2202/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Антонюк О. А. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 вересня 2021 року        Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду області в складі: 
головуючого         -        Лаченкової О.В.
суддів          -        Городничої В.С., Петешенкової М.Ю.
при секретарі         -        Кравченко Р.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі
апеляційну скаргу  ОСОБА_1 
на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 06 жовтня 2020 року
по справі за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Дніпровської міської ради, третя особа - Дніпровська районна державна нотаріальна контора про визначення частки в праві спільної сумісної власності в порядку спадкування за законом та визначення права власності на частину квартири в порядку,-

ВСТАНОВИЛА:
В лютому 2019 року до Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська надійшов позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , Дніпровської міської ради, третя особа - Дніпровська районна державна нотаріальна контора про визначення частки в праві спільної сумісної власності в порядку спадкування за законом та визначення права власності на частину квартири в порядку.
В обґрунтування своїх позовних ОСОБА_2 зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько ОСОБА_4 , відповідачка є колишньою дружиною її батька. За життя останні придбали (приватизували) у власність житло: квартиру АДРЕСА_1 , частки в цьому житлі не визначалися, не встановлювався і порядок користування цим житлом. Після смерті батька звернулася до нотконтори з заявою про прийняття спадщини після смерті батька, але їй було відмовлено через відсутність документів на це житло. Відповідачка не отримувала свідоцтво про право на спадщину на свою частку житла і до нотаріуса не зверталася. Зараз позивач вважає за необхідне вирішити питання про вказану спадщину, інших спадкоємців немає, але вона фактично не має можливості реалізувати свої законні права на майно співвласником якого був її батько.
В зв`язку з тим, що позивач не має можливості отримати свідоцтво про право на спадщину та реалізувати своє спадкове право, змушена звернутися до суду з позовною заявою про визнання частки померлого батька у спільному нерухомому майні і визнання за нею права власності в порядку спадкування на частку батька за законом. Отже звернення до реєстратора, нотконтори ні до чого не призвело, але документи на вказане спадкове майно оформити потрібно і вона оформити вказане зараз бажає шляхом подання вказаного позову до суду, оскільки іншим чином поновити свої спадкові права неможливо. Виник спір, який в добровільному досудовому порядку вирішено не було, позивач вважає, що її права порушено і була вимушена звертатися з позовом до суду. Позивач вважає, що все нею зроблено правильно і згідно закону та просила визначити, що частка померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 її батька ОСОБА_4 в праві спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 , становить Ѕ та визнати за нею право власності на цю 1/2 частку у праві власності на вказану квартиру, задовольнивши позов в повному обсязі.
Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 06 жовтня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_2  до ОСОБА_1 , Дніпровської міської ради, третя особа - Дніпровська районна державна нотаріальна контора про визначення частки в праві спільної сумісної власності в порядку спадкування за законом та визначення права власності на частину квартири в порядку - задоволено.
Визначено, що частка померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 ) в праві спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 , становить 1/2.
Визнано за ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2 ) право власності на 1/2 частку у праві власності на квартиру АДРЕСА_1 порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 . Інша Ѕ частка цієї квартири на праві власності належить ОСОБА_1 .
Додатковим рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 23 листопада 2020 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 784 гривні 20 копійок.
Стягнуто з Територіальної громади міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 784 гривні 20 копійок.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить змінити рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 06 жовтня 2020 року в частині визначення частки померлого ОСОБА_4 в праві спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 , зменшивши з 1/2 на 10/34; визначити частку ОСОБА_1 в праві спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 , збільшивши з 1/2 на 24/34; припинити право спільної сумісної власності ОСОБА_1 та померлого ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_1 ; змінити рішення в частині визнання за ОСОБА_2 право власності з 1/2 на 10/34 частки у праві власності на квартиру АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Відзивів на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 06 жовтня 2020 року від інших учасників справи до суду не надходило. 
Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 є донькою ОСОБА_4 , що підтверджується Свідоцтвом про народження НОМЕР_3 , виданим Кіровським відділом РАЦС 18 травня 1993 року. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, що підтверджується Свідоцтвом про смерть НОМЕР_4 , виданим виконавчим комітетом Підгородненської міської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області 03 серпня 2017 року.
ІНФОРМАЦІЯ_1 відкрилася спадщина після померлого ОСОБА_4 .
За життя померлому ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 21 листопада 1994 року, виданого Виконкомом Дніпропетровської міської Ради народних депутатів, згідно розпорядження № 1/3744-94, зареєстрованого в КП «ДМБТІ» ДОР, належала на праві спільної сумісної власності квартира АДРЕСА_1 .
Іншим співвласником вказаної квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 (відповідач), яка в свою чергу є колишньою дружиною ОСОБА_4 . Шлюб між ОСОБА_1 та померлим ОСОБА_4 розірвано 30 травня 2003 року, що підтверджується Свідоцтвом про розірвання шлюбу НОМЕР_5 , виданим Відділом реєстрації актів громадянського стану Жовтневого районного управління юстиції м. Дніпропетровська 30 травня 2003 року.
ОСОБА_2 (позивач) є єдиною спадкоємицею першої черги після померлого батька ОСОБА_4 . Інші спадкоємці відсутні.
За приписами статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ч. 2 ст. 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).
Згідно ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Заповіт ОСОБА_4 , спадкодавцем не складався.
У відповідності до ст. 1258, 1261 ЦК України спадкоємні за законом одержують право на спадкування почергово, а у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
29 серпня 2017 року Дніпровською районною державною нотаріальною конторою на підставі заяви позивача про прийняття спадщини за законом була відкрита спадкова справа № 419/2017 (номер у спадковому реєстрі 61142708), після смерті її батька ОСОБА_4 .. 02 листопада 2018 року державним нотаріусом Дніпровської районної державної нотаріальної контори винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, згідно якої позивачці було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки відсутні документи, що підтверджують право власності спадкодавця на спадкове майно.
Відповідно до п. 4.14. глави 10 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 при видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус обов`язково перевіряє: факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства, якщо має місце спадкування за законом, прийняття спадкоємцем спадщини у встановлений законом спосіб, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину.
Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів про належність цього майна спадкоємцеві (п. 4.15. глави 10 розділу II вищезазначеного Порядку). Отже, спадкоємці зобов`язані надати нотаріусу документи, які підтверджують вказані факти.
З вказаного вбачається, що згадувана вище постанова винесена з дотриманням норм чинного законодавства України, а відтак є законною. Однак позивачка була позбавлена можливості надати правовстановлюючий документ на спадкове майно.
Судом встановлено, що оригінал правовстановлюючого документу, а саме свідоцтво про право власності на житло від 21 листопада 1994 року, виданого виконкомом Дніпровської міської ради народних депутатів, згідно розпорядження № 1/3744-94, зареєстрованого в КП «ДМБТІ» ДОР, знаходиться у іншого співвласника, а саме колишньої дружини батька позивачки - ОСОБА_1 , яка утримує оригінал, чим перешкоджає, на думку позивача, їй в одержанні свідоцтва про право на спадщину за законом. Всі усні прохання позивача до ОСОБА_1 надати оригінал правовстановлюючого документа на нерухоме майно були нею проігноровані, письмова вимога про вказане повернулась без вручення. Крім того, позивач позбавлена права отримати дублікат правовстановлюючого документа на спадкове майно, через те, що відповідно до Порядку оформлення і видачі дублікатів свідоцтв про право власності на квартиру (будинок), отриманих при приватизації державного житлового фонду.
Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Відповідно до листа Комунального підприємства «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради за вихідним № 2079 від 15 лютого 2018 року квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_4 та ОСОБА_1 на праві спільної сумісної власності.
Згідно ч. 1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.
Як вбачається з вищевикладеного, частки співвласників квартири АДРЕСА_1 , не визначені. 
Таким чином, оскільки при спадкуванні частки в майні, розмір якої не визначено, істотне значення має встановлення її розміру, що може бути зроблено також після відкриття спадщини. 
ОСОБА_2 , як спадкоємець не позбавлена законом такого права та її право на визначення частки померлого витікає з поняття спадкування, яке відповідно до ст. 1216 ЦК України, є перехід права та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців).
Згідно ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності. вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.
Щодо визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом: згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. У відповідності до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Відповідно до ст. 1216, 1217, 1218, 1220 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.
Згідно до ст. 1296, 1297 цього ж Кодексу спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.
Відповідно до ст. 369 ЦК співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності здійснюється за згодою всіх співвласників.
Згідно ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.
Згідно п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» відповідачами у справі про спадкування є спадкоємці, які прийняли спадщину. При відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.
Відповідно до ч. 1 ст. 1277 ЦК України у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою.
Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно - за його місцезнаходженням (ч. 4 ст. 1277 ЦК України). З урахуванням відсутності інших спадкоємців, належним відповідачем за вимогою про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом є територіальна громада м. Дніпра в особі Дніпровської міської ради.
За змістом ст. 316, 317, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, які він здійснює на власний розсуд.
Згідно зі ст. 321 ЦК України, право власності непорушно, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений в його здійсненні, власник може бути позбавлений права власності або обмежений в його здійсненні тільки у випадках і в порядку, встановленому законом, примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване тільки як виняток по мотивах суспільної необхідності на підставах і в порядку, встановленому законом, і за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості.
Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Згідно ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.
При таких обставинах, у відповідності до ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
В силу ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Згідно з п. 4.15 глави 10 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року за № 296/5, «Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна.».
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 , суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, що частка померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 в праві спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 , становить Ѕ, та визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку у праві власності на квартиру АДРЕСА_1 порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 . Інша Ѕ частка цієї квартири на праві власності належить ОСОБА_1 .
Посилання апелянта в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції безпідставно задовольнив позовні вимоги в частині визначення частки померлого ОСОБА_4 в праві спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 , колегія суддів не приймає до уваги оскільки, такі доводи зводяться до викладення обставин справи із наданням коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції. 
В свою чергу висновки суду першої інстанції є достатньо аргументованими, а тому апеляційний суд вважає, що повторно відповідати на ті самі аргументи апелянта необхідності немає. 
       Отже, суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини у справі та правильно визначив характер спірних правовідносин і закон, який їх регулює та застосував норми матеріального права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених позовних вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не містять передбачених законом підстав для скасування судового рішення. 
       Приведені в апеляційній скарзі доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.
Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення – не встановлено, а тому апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду – без змін.
Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.
Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

       ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 06 жовтня 2020 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді В.С.Городнича 

                                                                                                         М.Ю.Петешенкова