ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2021 року	Львів	Справа № 380/1485/21 пров. № А/857/9665/21	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:
головуючого судді                                                  Коваля Р.Й.,
суддів                                                                       Гуляка В.В.,
                                                                                 Ільчишин Н.В.,
розглянувши у письмовому провадженні у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 12 квітня 2021 року (прийняте у порядку спрощеного позовного провадження у м. Львові суддею Кухар Н.А.) в адміністративній справі № 380/1485/21 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Львівській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

                                                       В С Т А Н О В И В :

У січні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до Львівського окружного адміністративного суду із вказаним позовом та просила визнати протиправними і скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Львівській області (далі - ГУ ДПС у Львівській області) від 28.05.2020 № 0091949-5405-1303 та № 0091950-5405-1303.
Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що оскаржуваними податковими повідомленнями - рішеннями їй визначено загальну суму податкового зобов`язання в розмірі 58 580,58 грн за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачене фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості за податковий період 2019 року. ФОП ОСОБА_1 вважає, що вона як власник нежитлової будівлі, яка віднесена до промисловості, має право на пільгу по сплаті вищевказаного податку, яка передбачена п.п. «є» п.п. 266.2 п. 266.2 ст. 266 Податкового кодексу України (далі - ПК України).

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 12 квітня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із зазначеним рішенням, його оскаржила ОСОБА_1 , яка вважає, що рішення суду першої інстанції є незаконним та таким, що порушує норми матеріального права, прийняте без повного, об`єктивного і всебічного з`ясування дійсних обставин справи, забезпечення правильного застосування норм матеріального і процесуального права. Тому просила скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.
Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що вона має право на звільнення від сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2019 рік на підставі підпункту «є» пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України, оскільки належний їй об`єкт нежитлової нерухомості на праві власності, забійний цех літ «А-1» загальною площею 1378,3 кв.м., відноситься до будівель промисловості і використовується за призначенням ТОВ «Адванс Захід» ,100 % власником корпоративних прав якого є ОСОБА_1 .

Представник відповідача подав відзив на апеляційну скаргу, у якому вказав, що не погоджується з її доводами та вимогами, оскільки вони є необгрунтованими. Просить відмовити в задоволенні вимог апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. Вказує, що якщо промислова будівля належить не промисловому підприємству, то в такому випадку будівля є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно.

Відповідно до частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) у зв`язку з розглядом справи у письмовому провадженні фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла переконання, що апеляційна скарга не належить до задоволення з таких підстав.

Як встановлено судом, ОСОБА_1 зареєстрована як фізична особа-підприємець з 04 листопада 2005 року, що підтверджується випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців від 04 вересня 2014 року (а.с. 24).
З вищевказаної виписки видно, що основним видом діяльності позивача є надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого майна (68.20). Інформація про припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця відсутня.
Позивачу на праві власності належить забійний цех, загальною площею 1378,3 кв.м., який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 07.08.2019.  
За результатами аналізу податкової інформації Головним управлінням ДПС у Львівської області, прийнято податкове повідомлення-рішення № 0091949-5405-1303 від 28.05.2020, яким визначено грошове зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки у розмірі 1 064,12 грн. (а.с. 10) та № 0091950-5405-1303 від 28.05.2020, яким визначено грошове зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки у розмірі 57 516,46 грн (а.с. 11).
Не погоджуючись з прийнятими податковими повідомленнями-рішеннями, представник позивач оскаржила їх до ДПС України.
За результатами розгляду скарги Державна податкова служба України прийняла рішення від 11.01.2021 № 64/Б/99-00-06-01-04-09, яким залишила без змін податкові повідомлення-рішення ГУ ДПС у Львівській області № 0091949-5405-1303 та № 0091950-5405-1303 від 28.05.2020, а скаргу ФОП ОСОБА_1 - без задоволення (а.с. 12 - 13).

Вважаючи спірні рішення податкового органу протиправними та такими, що підлягають скасуванню, позивач звернулася з цим позовом до суду.

Приймаючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції, з покликанням на практику Верховного Суду висловлену у постановах від 17.02.2020 у справі №820/3556/17, від 17.07.2020 у справі № 440/937/19, мотивував його тим, що оскільки належний позивачу об`єкт нерухомого майна у 2019 році не використовувався нею у власній господарській діяльності та був переданий в оренду іншій особі, то у позивача відсутня пільга, передбачена підпунктом «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.. 

Такі висновки суду першої інстанції, на переконання колегії суддів апеляційного суду, відповідають нормам матеріального права, фактичним обставинам справи і є правильними з огляду на таке.

Згідно з підпунктом 266.1.1 пункту 266.1, підпункту 266.2.1 пункту 266.2, пунктом 266.3 статті 266 ПК України платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості. 
Об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.
Підпунктом 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України встановлено податкові пільги із податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, зокрема його підпунктом “є” встановлено, що не є об`єктом оподаткування будівлі промисловості, зокрема, виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств.

Ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної або міської ради в залежності від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 2 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.
Базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року (підпункт 266.6.1 пункту 266.6 та підпункт 266.5.1 пункту 266.5 статті 266 ПК України).

Відповідно до підпункту «г» підпункту 14.1.129-1 пункту 14.1 статті 14 ПК України об`єкти нежитлової нерухомості - будівлі, приміщення, що не віднесені відповідно до законодавства до житлового фонду. У нежитловій нерухомості виділяють з-поміж іншого будівлі промислові та склади.

Відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, затвердженого наказом Державного комітету України по стандартизації, метрології та сертифікації від 17 серпня 2000 року № 507 (надалі також – ДК 018-2000), будівлі промисловості (криті будівлі промислового призначення, наприклад, фабрики, майстерні, бойні, пивоварні заводи, складальні підприємства тощо) віднесено до підрозділу "Будівлі нежитлові" група 125 "Будівлі промислові та склади" клас 1251 "Будівлі промисловості".
До будівель промисловості відносяться об`єкти нерухомості, які відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000 належать до класу 1251 "Будівлі промисловості", який в свою чергу включає підкласи: 1251.1 - "Будівлі підприємств машинобудування та металообробної промисловості", 1251.2 - "Будівлі підприємств чорної металургії", 1251.3 - "Будівлі підприємств хімічної та нафтохімічної промисловості", 1251.4 - "Будівлі підприємств легкої промисловості, 1251.5 - "Будівлі підприємств харчової промисловості", 1251.6 - "Будівлі підприємств медичної та мікробіологічної промисловості", 1251.7 - "Будівлі підприємств лісової деревообробної та целюлозно-паперової промисловості", 1251.8 - "Будівлі підприємств будівельної індустрії, будівельних матеріалів та індустрії, будівельних матеріалів та виробів, скляної та фарфоро-фаянсової промисловості", 1251.9 - "Будівлі інших промислових виробництв, включаючи поліграфічне".
Визначення приналежності будівлі до того чи іншого класу проводиться на підставі документів, що підтверджують право власності, з урахуванням класифікаційних ознак та функціонального призначення об`єкта нерухомості згідно з ДК 018-2000.

У постанові Верховного Суду від 17 лютого 2020 року судова палата в цій справі вирішила частково відступити від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 15.05.2018 справа № 806/2676/17, що застосування підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України можливе у разі дотримання двох обов`язкових умов, наявність будівель промисловості та їх перебування у власності промислових підприємств, та сформувати новий правовий висновок, відповідно до якого визначити, що застосування підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України можливе у разі якщо власниками об`єктів промисловості є фізичні та інші юридичні особи, в тому числі нерезиденти, та за умови (з врахуванням виду їх діяльності) використання таких об`єктів за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва (виготовлення промислової продукції будь-якого виду).

Водночас, Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо вдосконалення адміністрування податків. усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві» від 16.01.2020 № 466-ІХ, який набрав чинності у вказаній частині 23.05.2020 року, законодавець виклав підпункт «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України в такій редакції: «є) будівлі промисловості, віднесені до групи "Будівлі промислові та склади" (код 125) Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, що використовуються за призначенням у господарській діяльності суб`єктів господарювання, основна діяльність яких класифікується у секціях В-Р КВЕД ДК 009:2010, та не здаються їх власниками в оренду, лізинг, позичку».

Тобто законодавець надалі, тобто з 23.05.2020 змінив норму, яка встановлює преференцію, не змінюючи загального критерію, де вже передбачив застосування податкової пільги за умови, що будівлі промисловості не здаються їх власниками, зокрема в оренду.

Як встановлено судом та не заперечується позивачем, згідно з договором оренди нежитлового приміщення № 53/09-17 від 01.09.2017, який укладений між фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 та ТОВ «Адванас Захід» позивач надала останньому у строкове платне користування нежитлове приміщення, загально. Площею 1378,30 м кв., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (об`єкт оренди) для використання під забійний цех. Строк оренди договору до 31.08.2019 (а.с.18-21). Відповідно до Додаткової угоди від 27.08.2019 до Договору оренди нежитлового приміщення №53/09-17 від 01.09.2017, сторони вирішили продовжити строк оренди до 31.12.2019 (а.с. 22).

Таким чином, в 2019 році належне ОСОБА_1 приміщення забійного цеху за адресою: АДРЕСА_1 , було передано в користування та використовувались за функціональним призначенням у підприємницькій діяльності ТОВ «Адванс Захід».

З урахуванням встановлених обставин справи та беручи до уваги правову позицію, викладену у постановах Верховного Суду від 17.02.2020 у справі № 820/3556/17, від 17.07.2020 у справі № 440/937/19, колегія суддів апеляційного суду погоджується щ висновком суду першої інстанції про те, що суд дійшов висновку, що оскільки належний позивачу об`єкт нерухомого майна у 2019 році не використовувався нею у власній господарській діяльності та був переданий в оренду іншій особі, тому у позивача відсутня пільга, передбачена підпунктом «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Що стосується решти доводів апеляційної скарги, то вони юридичного значення для спірних правовідносин не мають, тому колегія суддів не надає їм окремого обґрунтування.
Європейський суд з прав людини (далі – ЄСПЛ) у рішенні від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі – Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У справі «Трофимчук проти України» ЄСПЛ також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
Відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

За таких обставин колегія суддів приходить до переконання, що місцевий суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, та погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність відмови в задоволенні позовних вимог.

Статтею 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З урахуванням викладеного, рішення суду першої інстанції є законним, доводи апеляційної скарги зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують, тому підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції відсутні.   
Керуючись ст.ст. 229, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

                                                 П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 12 квітня 2021 року в адміністративній справі № 380/1485/21 – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя	 	Р. Й. Коваль 	
судді	 	В. В. Гуляк 	
 	 	Н. В. Ільчишин