КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД  

єдиний унікальний номер справи 755/12188/2020
номер апеляційного провадження: 22-ц/824/8801/2021
 
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ                                 УКРАЇНИ
 
17 червня 2021 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді - доповідача                                               Білич І.М., 
суддів:                                                                   Коцюрби О.П., Слюсар Т.А.
при секретарі :                                                    Немудрій Ю.П.
за участю: позивача                                             ОСОБА_1 
                   представника позивача                    Виноградова М.Г. 
                   представника відповідача               ОСОБА_3    
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 09 грудня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Дніпровського районного суду м. Києва Катющенко В.П.,
по цивільній справі № 755/12188/2020 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення боргу. 
 
в с т а н о в и л а :
 
У серпні 2020 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_4 на свою користь грошові кошти у розмірі 10 000,00 доларів США. в рахунок стягнення боргу за розпискою від 06 вересня 2019 року.
Обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що ОСОБА_1 особисто передав у борг відповідачу грошові кошти в іноземній валюті у сумі 10 000,00 доларів США, на підтвердження чого відповідачем було надано розписку від 06 вересня 2019 року. За змістом розписки відповідач зобов`язався повернути вказані кошти у строк до 31 грудня 2019 року, однак після закінчення вказаного строку на численні звернення позивача відповідач не реагує, ухиляючись від виконання зобов`язання. Станом на день подачі позову відповідач борг не повернув.
 
Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 09 грудня 2020 рокупозов ОСОБА_1 задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 борг за розпискою у розмірі 10 000 (десять тисяч) доларів США.
Стягнутоз ОСОБА_4 в дохід держави судовий збір у розмірі 2 747 грн 00 коп.
 
Не погодившись з рішенням суду, представник відповідача,посилаючись на неповне з`ясування судом фактичних обставин справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, подав апеляційну скаргу, за результатами розгляду якої просив рішення суду скасуватита ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог. 
Обґрунтовуючи скаргу тим, що зміст розписки від 06 вересня 2019 року, складеної на російській мові, вказує на той факт, що відповідач зобов`язався виплатити суму боргу 10000,00 доларів США до 31 грудня 2019 року. При цьому, судом першої інстанції не було встановлено, що розписка підписана саме відповідачем, її зміст не містить відомостей про передачу позивачем грошових коштів та отримання їх відповідачем. Позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження факту передачі коштів відповідачу.
Зауважуючи при цьому також, що надана позивачем розписка не може свідчити про те, що між сторонами було укладено договір позики за яким передано відповідачу грошові кошти, оскільки даний борг міг виникнути на підставі інших правовідносин. Відтак вважав, що позивачем не було доведено факту укладення між сторонами договору позики.
 
Адвокатом Виноградовим М.Г., що діяв в інтересах ОСОБА_1 було подано відзив на апеляційну скаргу, в якому вказувалось на необхідність  відмови у задоволенні апеляційної скарги та залишення рішення суду першої інстанції без змін. Виходячи з того, що  зміст наданої позивачем  розписки містить необхідні дані для ідентифікації осіб позичальника та  позикодавця; відомості про передачу позивачем грошових коштів в сумі 10 000 доларів США та отримання їх відповідачем; строк виконання зобов`язання по поверненню боргу, дату  підписання розписки та підпис позичальника. У  поданій апеляційній скарзі відповідач жодним чином не заперечує проти тексту розписки та її підписання, не ставить питання про призначення почеркознавчої експертизи для з`ясування  цих обставин. Відтак надана  розписка є належним та допустимим доказом на підтвердження заявлених позовних вимог.
 
У судовому засіданні позивач та його представник  не визнали подану апеляційну скаргу, заперечували проти її задоволення.
Представник відповідача підтримав подану апеляційну скаргу та просив суд задовольнити її в повному обсязі.
 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб що з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що подана апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.
 
Судом при розгляді справи встановлено, що 06 вересня 2019 року ОСОБА_4   взяв у борг у ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 10 000,00 доларів США, які зобов`язався повернути до 31 грудня 2019 року  у відповідності до розписки. Однак, у визначений сторонами строк, відповідач не повернув отримані у борг грошові кошти.
 
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що вказана розписка свідчить про укладення між сторонами договору позики, умови якого відповідачем виконано не було. Відтак, позивачем обґрунтовано заявлено вимоги про стягнення з відповідача суми боргу, що є підставою для задоволення позову.
 
Розглядаючи спір, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон який їх регулює.
 
Звертаючись з апеляційною скаргою скаржник вказував, що досліджуючи копію боргової розписки, наданої позивачем, суд першої інстанції повинен був виявити її справжню правову природу, незалежно від найменування документа і залежно від установлених результатів зробити висновки по справі. А саме встановити наявність  між позивачем та відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики та його умов. При цьому судом не було встановлено, що розписка підписана  саме відповідачем, її зміст не містить відомостей про передачу позивачем грошових коштів та отримання відповідачем цих грошових коштів.
Колегія суддів вважає, що   зазначені вище доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на нормах діючого законодавства та матеріалах справи.
 
Так, відповідно до положень ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені  родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно із ч.2 ст. 1047 ЦК України  на підтвердження  укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).
Відповідно до ч.1. та ч. 2  ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Договір позики є двостороннім правочином, але одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.
Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від та незважаючи на найменування документа, і в залежності від установлених результатів робити відповідні правові висновки.
Частиною першою  ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів.
Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 у справі № 6-1967цс15.
 
Аналізуючи зміст складеної  за підписом відповідача розписки, колегія суддів вважає що вона містить в собі  визначені сторонами умови отримання позичальником  в борг коштів, оскільки вжито словосполучення « занял у ОСОБА_5 десять тисяч доларов (10000)», із зобов`язанням їх повернення до «обв`язуюсь  вернуть до 31.12.2019г.»,  тобто сторонами чітко визначено термін повернення коштів. 
 
Колегія суддів вважає, що в ході судового розгляду, відповідачем не було надано  доказів на підтвердження  відсутності узгодження між сторонами  істотних умов договору позики. Відтак факт отримання грошових коштів відповідачем підтверджується змістом розписки, яка власноручно ним складена. Вказаною розпискою також визначено період повернення грошових коштів. А так як  відповідач, не довів, що грошові кошти було повернуто кредитору ( оригінал розписки наданий позивачем у ході розгляду справи), колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального права і підстав для його скасування з доводів викладених у апеляційній скарзі нема.
 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, то розподіл судових витрат відповідно до вимог ст.ст. 141, 382 ЦПК України судом апеляційної інстанції не проводиться.
 
Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381 -384, 387  ЦПК України, колегія суддів,-
 
п о с т а н о в и л а:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.
 
Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 09 грудня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її проголошення. Може бути оскаржена в касаційному порядку, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.
 
Повний текст постанови складено  29 червня 2021 року.
 
            Суддя-доповідач:      
            Судді: