ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 527/812/21  Номер провадження 22-ц/814/1870/21	Головуючий у 1-й інстанції Левицька Т. В.  Доповідач ап. інст. Карпушин Г. Л.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14 вересня 2021 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого (судді-доповідача): Карпушина Г.Л., суддів: Гальонкіна С.А., Хіль Л.М., при секретарі судового засідання: Ряднині І.В., -
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою Приватного підприємства «ЗОВ» в інтересах якого апеляційну скаргу подано його представником – адвокатом Близнюком Ігорем Володимировичем на рішення Глобинського районного суду Полтавської області від 22 червня 2021 року (ухвалене суддею Левицькою Т.В., повний текст рішення складено суддею 23 червня 2021 року) у справі за позовною заявою приватного підприємства «ЗОВ» до ОСОБА_1 , Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 , за участю третьої особи: державного реєстратора Глобинської міської ради Полтавської області Стрілець Валентини Іванівни про визнання договору недійсним та скасування запису,- 

В С Т А Н О В И В :
У квітні 2021 року представник позивача приватного підприємства «ЗОВ» – Близнюк І.В. звернувся з позовом до ОСОБА_1 , фізичної особи – підприємця ОСОБА_2 , з залученням третьої особи – державного реєстратора виконавчого комітету Глобинської міської ради Полтавської області Стрілець В.І., про визнання договору недійсним та скасування запису, в якому прохає (з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог): - визнати недійсним договір оренди землі, серія та номер: б/н, що укладений 28.03.2019 р. між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 щодо земельної ділянки площею 4,39 га з кадастровим номером 5320687500:00:001:0107, яка знаходиться на території Пузиківської сільської ради Глобинського району Полтавської області; скасувати рішення Державного реєстратора виконавчого комітету Глобинської міської ради Полтавської області Стрілець В.І. (індексний номер рішення 46274648) про державну реєстрацію іншого речового права - права оренди земельної ділянки за договором оренди землі № б/н від 28.03.2019 року, який укладений між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 щодо земельної ділянки площею 4,39 га з кадастровим номером 5320687500:00:001:0107, яка знаходиться на території Пузиківської сільської ради Глобинського району Полтавської області, з одночасним припиненням такого речового права; стягнути з відповідачів судові витрати по справі.
Позовні вимоги мотивовані тим, що 04 березня 2019 року між ОСОБА_1 (Власник) та ПП «ЗОВ» (Землекористувач) було укладено Договір №б/н про право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) (далі - Договір) та підписано акт приймання - передачі земельної ділянки. Відповідно до п.1.1 Договору, предметом цього договору є право користування земельною ділянкою, яка належить на праві власності ОСОБА_1 . 
Згідно пункту 2.1 Договору, цим договором Власник земельної ділянки надає землекористувачу право користування земельною ділянкою на строк 10 років (десять років), терміном до 2029 (дві тисячі двадцять дев`ятого) року. Пунктом 7.2 Договору, встановлено, що цей договір є укладеним з моменту його підписання Сторонами. Право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) підлягає державній реєстрації. Право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) виникає у Землекористувача з моменту такої реєстрації. Позивачем було в повному обсязі сплачено відповідачеві 1 грошові кошти у суму 20000 грн. Проте, рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно Волочай Юрієм Вікторовичем Виконавчого комітету Омельницької сільської ради Кременчуцького району Полтавської області № 47353214 від 14 червня 2019 року, відмовлено у державній реєстрації іншого речового права (права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) на земельну ділянку з реєстраційним номером 1801425353206, кадастровий номер земельної ділянки 5320687500:00:001:0107, за суб`єктом Приватне підприємство «ЗОВ», код ЄДРПОУ 32699722 з обґрунтуванням, що «під час розгляду вищезазначеної заяви державним реєстратором встановлено, що в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно з 29.03.2019 року міститься запис про державну реєстрацію іншого речового права (прав оренди цієї ж самої земельної ділянки з кадастровим номером 5320687500:00:001:0107) за іншим суб`єктом Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2 , податковий номер НОМЕР_1 . Цей запис за № 30994753 від 29.03.2019 року було внесено до Державного реєстру речових прав державним реєстратором виконавчого комітету Глобинської міської ради Полтавської області Стрілець В.І. на підставі договору оренди землі б/н від 28.03.2019 року, що укладений між ФОП  ОСОБА_2  та ОСОБА_1 ». Тобто, станом на 19.04.2021 року відповідачем 1 та відповідачем 2 шляхом укладення та реєстрації договору оренди землі б/н від 28.03.2019 року, створені штучні перешкоди для законного користувача земельною ділянкою з кадастровим номером 5320687500:00:001:0107, зокрема використання її згідно Договору за цільовим призначенням, що є недопустимим.
Рішенням Глобинського районного суду Полтавської області від 22 червня 2021 року у задоволенні позову приватного підприємства «ЗОВ» до ОСОБА_1 , Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 , за участю третьої особи: державного реєстратора Глобинської міської ради Полтавської області Стрілець Валентини Іванівни про визнання договору недійсним та скасування запису – відмовлено.
З вказаним рішенням суду не погодився ПП «ЗОВ» в інтересах якого апеляційну скаргу подано його представником – адвокатом Близнюком Ігорем Володимировичем, в якій прохає рішення Глобинського районного суду Полтавської області від 22 червня 2021 року скасувати, та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Вирішити питання щодо розподілу судових витрат. Апелянт вважає, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим, а також таким, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права. Посилається на те, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають обставинам справи. 
Зокрема вказує, що 04.03.2019 року між ОСОБА_1 та ПП «ЗОВ» було укладено договір №б/н про право користування спірною земельною ділянкою та підписано акт приймання-передачі земельної ділянки. Крім того, цього ж дня ПП «ЗОВ було передано грошові кошти визначені в п.3.1.1. вищезазначеного Договору. Отже, вказаний договір є укладеним з моменту його підписання. 
Посилається на те, що висновки суду про не укладення договору емфітевзису від 04.03.2019 року (через відсутність реєстрації такого договору у встановленому законом порядку) є безпідставними, оскільки сам договір емфітевзису державній реєстрації не підлягає, а тому він вступає в силу (є укладеним) з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції, а саме 04.03.3019 року. Вказує, що позиція суду зводиться до переоцінки доказів, невірного тлумачення норм матеріального та процесуального права, поверхневому тлумаченні відносин визначених у договорі емфітевзису від 04.03.2019 року. Посилається на те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність порушених прав позивача, оскільки зазначене свідчить про недобросовісну поведінку Відповідача 1. Також, вважає помилковими висновки суду щодо посилання на постанову ВСУ від 13 червня 2016 року у справі №6-643цс16, та вважає, що вона не може бути застосована у вказаних правовідносинах, оскільки обставини, які зазначалися у постанові є відмінними від тих, які досліджувалися у вказаній справі.
Відзив на апеляційну скаргу від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходив.
Судове засідання в суді апеляційної інстанції проводилося в порядку спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи. На момент розгляду справи був присутній представник позивача, інші особи будучи належним чином та завчасно повідомленими про час та місце слухання справи в судове засідання не з`явилися.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, що з`явилися, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів, приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.
У відповідності з ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. 
Частиною 1 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України,суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно ч.1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що  ОСОБА_1 , згідно державного акту на право приватної власності на землю ІІ-ПЛ № 045442, на праві приватної власності належить земельна ділянка площею 4,3900 га, кадастровий номер 5320687500:00:001:0107, розташована на території Пузиківської сільської ради Глобинського району Полтавської області, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а.с.24-25).
Між сторонами по справі 04.03.2019 року вчинено відповідні дії та підписано договір № б\н про право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) (а.с.12-18).
Відповідно до умов п.п.1.1-1.2.6, 1.3 вищевказаного Договору , предметом договору є право користування земельною ділянкою, яка належить на праві власності ОСОБА_1 , площею 4,39 га, кадастровий номер 5320687500:00:001:0107. Власник вказаної земельної ділянки передає землекористувачу право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб для використання за цільовим призначенням – для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.
Вказаний договір № б/н про право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) від 04.03.2019 року не зареєстрований у передбаченому законом порядку.
Земельна ділянка належна відповідачці фактично позивачу не передавалася та останнім до даного часу не використовувалася.
У червні 2019 року позивач звернувся до державного реєстратора виконавчого комітету Глобинської міської ради Стрілець В.І. із заявою про реєстрацію права користування вказаною земельною ділянкою. 
Під час розгляду вищезазначеної заяви державним реєстратором встановлено, що в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно із 29.03.2019 року міститься запис про державну реєстрацію іншого речового права (прав оренди цієї ж самої земельної ділянки з кадастровим номером 5320687500:00:001:0107) за іншим суб`єктом Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2 , податковий номер НОМЕР_1 . Цей запис за № 30994753 від 29.03.2019 року було внесено до Державного реєстру речових прав державним реєстратором виконавчого комітету Глобинської міської ради Полтавської області Стрілець В.І. на підставі договору оренди землі б/н від 28.03.2019 року, що укладений між Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .
У зв?язку з чим, позивачу 14.06.2019 року було відмовлено в державній реєстрації іншого речового права (права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) на земельну ділянку з реєстраційним номером 1801425353206, кадастровий номер земельної ділянки 5320687500:00:001:0107, за суб`єктом Приватне підприємство «ЗОВ», код ЄДРПОУ 32699722 (а.с.26-27).
28.03.2019 року між орендодавцем ОСОБА_1 та орендарем фізичною особою підприємцем ОСОБА_2 укладено договір оренди землі, відповідно до п.п.1, 2, 8 якого орендодавець надає, а орендар приймає у строкове платне користування земельну ділянку з кадастровим номером 5320687500:00:001:0107, площею 4,39 га, яка розташована на території Пузиківської сільської ради Глобинського району Полтавської області, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва . Договір укладено строком на 10 років (а.с.63-68). 
Вказаний договір зареєстрований державним реєстратором виконавчого комітету Глобинської міської ради Стрілець Валентиною Іванівною 29.03.2019 року (а.с.28-29).

Відмовляючи позивачу у задоволенні позовних вимог ПП «ЗОВ», суд першої інстанції виходив з відсутності правових підстав для визнання недійсним договору оренди землі від 28.03.2019 року, укладеного між ОСОБА_1 та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 та скасування рішення про державну реєстрацію права оренди за вказаним договором, тому дійшов висновку, що позов до задоволення не підлягає.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що суд першої інстанції в цілому повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин.
Згідно із частиною першою та п`ятою статті 102-1 Земельного кодексу України (у редакції на день укладення договору встановлення емфітевзису 04 березня 2019 року), право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) і право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій) виникають на підставі договору між власником земельної ділянки та особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для таких потреб, відповідно до Цивільного кодексу України. Укладення договорів про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб або для забудови здійснюється відповідно до ЦК України з урахуванням вимог цього Кодексу.
Відповідно до частини першої статті 407 ЦК України право користування чужою земельною ділянкою встановлюється договором між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною  ділянкою  для сільськогосподарських потреб.
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (стаття 626 ЦК України).
Статтею 627 ЦК України визначено свободу договору, а саме: відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, розумності та справедливості.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частини першої статті 628 ЦК України).
У частині першій статті 638 ЦК України зазначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Згідно із частиною першою статті 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції на день укладення договору встановлення емфітевзису 04 березня 2019 року) (далі - Закон) обов`язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, а саме: право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис).
Право емфітевзису частиною першою статті 395 ЦК України віднесено до речових прав на чуже майно. Це означає, що для його виникнення потрібно не лише укласти відповідний договір, а й зареєструвати це право в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. 
Саме з моменту такої реєстрації власник земельної ділянки вважатиметься таким, що передав право емфітевзису землекористувачу (емфітевтові), а землекористувач (емфітевт) - його набув.
Даний висновок узгоджується із змістом постанови Верховного Суду від 18 квітня 2018 року в справі № 311/4089/15-ц.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач після підписання договору емфітевзису від 04.03.2019 року, фактично земельну ділянку належну відповідачці не прийняв та до ведення на ній товарного сільськогосподарського виробництва не приступив. За відсутності перешкод та поважних причин право емфітевзису не набув не провівши його реєстрацію у передбаченому законом порядку. Доводів, які б пояснювали вказану поведінку, позивачем у позові не зазначено та відповідних доказів не подано. 
За таких обставин, на момент укладання відповідачем спірного договору оренди б/н від 28.03.2019 року з Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2 , позивач права користування земельною ділянкою відповідачки не мав, в тому числі не набув прав і обов`язків передбачених договором емфітевзису.

Відповідно до статей 125, 126 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
Статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори) (частини перша та друга статті 202 ЦК України).
Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (згідно із частиною першою статті 203 ЦК України). Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (частина четверта статті 203 ЦК України).
Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).
Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами (частина друга статті 6 ЦК України). Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами (абзац другий частини третьої статті 6 ЦК України).
Учасники правочину, дійшовши згоди щодо всіх істотних умов договору оренди землі, складають і підписують відповідний письмовий документ, надаючи згоді встановленої форми.
Разом з тим цивільні права та обов`язки, на досягнення яких було спрямоване волевиявлення сторін під час укладення договорів оренди, набуваються після відповідної державної реєстрації.
З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що доводи позивача щодо того, що відповідно до положень закону і договору емфітевзису є укладеним та набув чинності в момент його підписання та підписання акту прийому-передачі земельної ділянки, а відповідно діями відповідача щодо передачі в подальшому належної їй земельної ділянки в оренду третій особі, порушено його права за договором, є не обґрунтованими, оскільки фактичне набрання договором чинності є моментом у часі, коли виникають права та обов`язки за договором, тобто коли на підставі договору виникають правовідносини, на виникнення яких було спрямоване волевиявлення сторін.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що оскільки позивачем, за відсутності для того перешкод та поважних причин, у достатній для того час не було вжито дій щодо прийняття у користування земельної ділянки відповідача та реєстрації права емфітевзису, підписаний сторонами договір про право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) від 04.03.2019 року, хоча і є формально укладеним, проте фактично не набув чинності, оскільки зважаючи на відсутність державної реєстрації права користування у встановленому законом порядку, позивач не набув прав та обов`язків землекористувача за цим договором, тому відсутні підстави вважати, що права підприємства порушено у зв`язку з укладенням відповідачами спірного договору оренди землі, який зареєстрований у встановленому законодавством порядку й набув чинності.
Факт того, що суд першої інстанції зробивши правильні висновки по суті предмету спору, не вірно виклав мотиви у рішенні суду щодо факту укладення договору, не є підставою для скасування рішення, та потребує виправленню шляхом наведення додаткових мотивів у рішенні суду апеляційної інстанції.
Цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, яка відповідатиме зазначеним критеріям і уявленням про честь та совість.

У статті 3 ЦК України зазначено, що принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що, зокрема, підтверджується змістом частини 3 статті 509 цього Кодексу. 
Отже, законодавець, навівши у тексті ЦК України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту. Добросовісність орендодавця по суті становить гарантію дотримання прав менш захищеної сторони, якою у спірних правовідносинах є орендар.
Здійснюючи правосуддя, ЄСПЛ керується, у тому числі, принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.
Зважаючи на обставини справи та дії сторін по виконанню обов`язків за договором емфітевзісу, дії відповідача щодо укладення договору оренди земельної ділянки з третьою особою, не можна вважати такими, що вчиненні з порушенням закріпленого ст. 3 ЦК України принципу справедливості, добросовісності та розумності, так як вони були викликані бездіяльністю позивача щодо набуття права передбаченого договором та фактичного використання земельної ділянки за її цільовим призначенням. Це при тому, що за вказаних обставин відповідач мала право вважати, що позивач відмовився від свого права.
З урахуванням вищевикладеного колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав, для визнання недійсним договору оренди землі від 28.03.2019 року, укладеного між ОСОБА_1 та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 та скасування рішення про державну реєстрацію права оренди за вказаним договором.
Колегія суддів повністю погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки судом першої інстанції повно з`ясовані фактичні обставини справи, які мають істотне значення для справи в межах наданих сторонами доказів, правильно визначені правовідносини, що склалися між сторонами, їх об`єктивний склад, права та обов`язки сторін, вірно застосовані норми матеріального права та не порушені норми процесуального права, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не дають достатніх підстав для скасування рішення суду.
Доводи, викладені в апеляційні скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
За таких обставин, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а тому задоволенню вони не підлягають.
Керуючись ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, -
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу Приватного підприємства «ЗОВ» в інтересах якого апеляційну скаргу подано його представником – адвокатом Близнюком Ігорем Володимировичем – залишити без задоволення.
Рішення Глобинського районного суду Полтавської області від 22 червня 2021 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Повний текст постанови виготовлено 15 вересня 2021 року.

Головуючий суддя : ___________________ Г.Л. Карпушин

Судді: ________________ С.А. Гальонкін _________________ Л.М. Хіль