УХВАЛА
Іменем України
 
20 вересня 2021 року
м. Київ
 
справа № 176/590/21
провадження № 61-14665ск21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду Бурлакова С. Ю. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., 
Червинської М. Є.,
 
розглянув касаційну скаргу  ОСОБА_1 на ухвалу Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 12 травня 
2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 28 липня 2021 року у справі за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно одержаних коштів,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно одержаних коштів.
 
Разом з позовною заявою ОСОБА_1 подала до суду заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на кошти ОСОБА_2 , які знаходяться на його рахунках у будь-яких банках та кредитно-фінансових установах, накладення арешт із забороною відчуження на належну ОСОБА_2 частку в розмірі 28,9627 % у статутному капіталі ТОВ «Ліберті Інвестмент» вартістю 114 500,00 грн, накладення арешту із забороною відчуження на будь-яке інше майно, належне ОСОБА_2 .
 
Ухвалою Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області 
від 12 травня 2021 року заяву ОСОБА_1 задоволено частково. Накладено арешт на частку у статутному капіталі ТОВ «Ліберті Інвестмент» у розмірі 
29,9627%, вартістю 114 500,00 грн, що належить ОСОБА_2 .
 
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 28 липня 2021 року ухвалу суду першої інстанції скасовано і прийнято нову постанову про відмову 
в задоволенні заяви.
 
27 серпня 2021 року ОСОБА_1 надіслала засобами поштового зв`язку 
до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 12 травня 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 28 липня 2021 року.
 
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями 
від 31 серпня 2021 року для розгляду справи визначено суддю-доповідача Бурлакова С. Ю.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права, що призвело до прийняття незаконного судового рішення.
 
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Щодо оскарження ухвали Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 12 травня 2021 року, необхідно зазначити наступне.
 
За змістом пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє 
у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано 
на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
 
Оскільки постановою Дніпровського апеляційного суду від 28 липня 2021 року ухвалу Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 12 травня 2021 року вже скасовано, вона не підлягає оскарженню в касаційному порядку.
 
Щодо оскарження постанови Дніпровського апеляційного суду від 28 липня 2021 року, необхідно зазначити наступне.
 
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що відсутні підстави для відкриття касаційного провадження, з огляду на таке.
 
Частиною четвертою статті 394 ЦПК України передбачено, що у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним 
і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
 
З касаційної скарги убачається, що вона є необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності оскаржуваної постанови апеляційного суду.
 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК Українипідставами для касаційного оскарження ухвал судів першої та апеляційної інстанцій, визначених в пунктах 2, 3 частини першої цієї статті ЦПК є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Як убачається з матеріалів касаційного провадження та оскаржуваних судових рішень, 21 квітня 2021 року ОСОБА_1 звернулася до Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно одержаних коштів у сумі 14 490,00 грн, інфляційних втрат у сумі 587,18 грн та 3 % річних у сумі 89,45 грн.
 
Разом з позовною заявою, ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про забезпечення позову, шляхом накладення арешту на кошти ОСОБА_2 , що знаходяться на його рахунках у будь-яких банківських та кредитно-фінансових установах, накладення арешту із забороною відчуження на належну ОСОБА_2 частку в розмірі 28,9627 % у статутному капіталі ТОВ «Ліберті Інвестмент» вартістю 114 500,00 грн та накладення арешту із забороною відчуження на будь-яке інше майно, належне ОСОБА_2 .
 
Відповідно до частини другої статті 149 ЦПК України, забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених 
чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
 
Згідно із пунктами 1, 2 частини першої статті 150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, 
що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться 
у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії.
 
Забезпечення позову - це вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача проти несумлінних дій відповідача (який може сховати майно, продати або знецінити його), що гарантує реальне виконання позитивно прийнятого рішення.
 
Забезпечення позову спрямоване, перш за все, проти несумлінних дій відповідача, який за час розгляду справи може приховати майно, продати, знищити чи знецінити його тощо.
 
Підставою забезпечення позову є обґрунтоване припущення позивача, 
що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.
 
Положеннями частини третьої статті 150 ЦПК України встановлено, що заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
 
Відповідно до роз`яснень пункту 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» передбачено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має 
з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір і існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.
 
Отже, особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову. З цією метою обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову. У вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів із врахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної заяви, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірність утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
 
Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.
 
Суд при вирішенні питання про забезпечення позову має здійснити об`єктивну оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; додержання збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; взаємозв`язок між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, проаналізувати чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду у разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
 
Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має, з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, 
в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
 
У пункті 5 постанові Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» роз`яснено, зокрема, що суд не повинен вживати таких заходів забезпечення позову, які пов`язані 
із втручанням у внутрішню діяльність господарських товариств (наприклад, забороняти скликати загальні збори товариства, складати список акціонерів, 
що мають право на участь у них, надавати реєстр акціонерів та приміщення для проведення зборів, підбивати підсумки голосування з питань порядку денного тощо).
 
Таким чином, суд апеляційної інстанції, відмовляючи в задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову виходив із того, що нею не наведено вмотивованого обґрунтування, що саме цей вид заходу забезпечення позову необхідно вжити та невжиття такого заходу ускладнить або унеможливить виконання рішення суду. Також, апеляційний суд виходив із того, що відсутні правові підстави для задоволення вимог ОСОБА_1 в частині накладення арешту на кошти ОСОБА_2 , які знаходяться на його рахунках у будь-яких банківських та кредитно-фінансових установах із забороною відчуження будь-якого іншого майна останнього, оскільки ОСОБА_1 не підтверджено доказами щодо наявності таких грошових коштів у банківських чи інших установах, що належать ОСОБА_2 та не долучено правовстановлюючі документи на будь-яке майно останнього. Апеляційний суд зазначив, 
що оскільки він не володіє даними, в яких банківських установах відкриті рахунки по отриманню заробітної плати, в яких наявні банківські вклади ОСОБА_2 , а ОСОБА_1 не надала відомостей на яке саме майно вона просить накласти арешт, де знаходиться це майно, на яких рахунках, в якій сумі та в яких банківських установах, тому відсутність таких відомостей не дає змоги визначити співмірність засобів забезпечення позову із заявленими вимогами, 
а накладення арешту в цілому на усе майно, без конкретизації його виду, розміру буде порушувати права відповідача та суперечити ціні позову.
 
Доводи касаційної скарги не спростовують правильних висновків суду апеляційної інстанції.
 
Із касаційної скарги, убачається, що вона є необґрунтованою, правильне застосовування судами норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності постанови Дніпровського апеляційного суду від 28 липня 2021 року.
 
Керуючись частинами першою, четвертою, шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
УХВАЛИВ:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 12 травня 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 28 липня 2021 року у справі за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 
до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно одержаних коштів.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити  ОСОБА_1 .
 
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і оскарженню не підлягає.

Судді                                                                                                           С. Ю. Бурлаков
 
                                                                                                                      В. М. Коротун
 
                                                                                                                      М. Є. Червинська