Ухвала                            
 
09 червня 2021 року
м. Київ
 
справа № 233/8581/19
провадження № 61-15538св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючої - Ступак О. В.,
суддів: Гулейкова І. Ю., Погрібного С. О., Усика Г. І. (суддя-доповідач), 
Яремка В. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Приватне акціонерне товариство «АПК-ІНВЕСТ»,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства «АПК-ІНВЕСТ» на постанову Донецького апеляційного суду від 23 вересня 2020 року у складі колегії суддів: Агєєва О. В., Канурної О. Д., Папоян В. В., 
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до 
Приватного акціонерного товариства «АПК-ІНВЕСТ» (далі - ПрАТ «АПК-ІНВЕСТ») про розірвання договору оренди землі. 
 
На обґрунтування позовних вимог зазначав, що він є власником земельної ділянки площею 3,87 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер 1422483900:27:000:0046, що розташована на території Миколайпільської сільської ради Костянтинівського району Донецької області (далі - Миколайпільська сільська рада).
 
25 травня 2012 року між ним та ПрАТ «АПК-ІНВЕСТ» укладений договір оренди належної йому земельної ділянки площею 3,87 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер 1422483900:27:000:0046, що розташована на території Миколайпільської сільської ради, строком на 20 років. Того ж дня, зазначений договір зареєстровано у відділі Держкомзему у Костянтинівському районі Донецької області, про що у книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі вчинено запис № 142240004002145, та складений акт передачі земельної ділянки орендарю.
 
Пунктами 9-11 указаного договору сторони погодили, що орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі шляхом видачі готівки з каси орендаря чи шляхом перерахування відповідних сум на розрахунковий рахунок, зазначений орендарем, у розмірі 4 823,53 грн за вирахуванням податку з доходів фізичних осіб у розмірі 15 процентів, який підлягає сплаті до бюджету орендарем. Обчислення розміру орендної плати здійснюється з урахуванням індексації. Орендна плата вноситься рівними частками від суми орендної плати, визначеної у пункті 9 договору, у такі строки: два рази на рік - червень, грудень поточного року. Орендар на свій розсуд має право здійснити виплату орендної плати як частково, так і за цілий рік користування орендованою земельною ділянкою, до настання строків зазначених у цьому пункті договору. 
 
Розмір орендної плати переглядається 1 раз на рік у разі:
- зміни умов господарювання, передбачених договором; 
- зміни розмірів земельного податку, підвищення цін і тарифів, зміни коефіцієнтів індексації, визначених законодавством;
- погіршення стану орендованої земельної ділянки не з вини орендаря, що підтверджено документами; 
-в інших випадках, передбачених законом (пункт 12 договору).
 
Протягом строку дії договору оренди землі, відповідач систематично істотно порушував його умови. Зокрема щонайменше шість разів, не виплачував орендну плату у встановлені договором строки: за 2014 рік орендну плату було виплачено 31 липня 2014 року та 29 січня 2015 року; за першу половину 
2015 року - 30 липня 2015 року; за 2016 рік - 17 серпня 2016 року та 18 січня 2017 року; за першу половину 2017 року - 03 липня 2017 року.
 
Крім того, виплата орендної плати з урахуванням індексації (пункт 10 договору), відповідачем здійснювалася відповідно до щорічної індексації нормативної грошової оцінки земель, як передбачено статтею 289 Податкового кодексу України (далі - ПК України), тоді як правовідносини між сторонами є цивільно-правовими, врегульовані нормами Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), Законом України «Про оренду землі», Земельним кодексом України (далі - ЗК України), а тому індексацію орендної плати необхідно було здійснювати із застосуванням положень Закону України «Про індексацію грошових доходів населення».
 
Посилаючись на те, що орендар допустив істотні порушення договору оренди землі, які полягають у систематичній невиплаті орендної плати у строки визначені у договорі та невиконанні умов договору щодо її виплати з урахуванням індексів інфляції,  ОСОБА_1 просив розірвати договір оренди землі від 25 травня 2012 року, укладений між ним та ПрАТ «АПК-ІНВЕСТ», зареєстрований 25 травня 2012 року у відділі Держкомзему у Костянтинівському районі Донецької області.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
 
Рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області 
від 21 травня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано доведеністю позивачем обставин того, що протягом 2014-2019 років орендар шість разів порушив строки внесення орендної плати на термін від 3 до 47 днів, а саме: першої частини орендної плати за 2014 рік на 31 день, другої частини за 2014 рік на 28 днів; першої частини за 2015 рік на 30 днів; першої частини за 2016 рік на 47 днів; другої частини орендної плати за 2016 рік на 17 днів; першої частини за 2017 рік на 3 дні. Наведене, на думку суду, дає підстави для висновку про допущення орендарем систематичної несплати орендної плати, що є істотним порушенням умов договору оренди землі, та підставою для його розірвання відповідно до пункту «д» частини першої статті 141 ЗК України. Відхиляючи, як необґрунтовані, твердження ПрАТ «АПК-ІНВЕСТ» про те, що зазначені вище порушення строків сплати  ОСОБА_1 орендної плати, не призвели до заподіяння позивачу шкоди, яка значною мірою позбавила його того, на що він розраховував при укладенні договору, суд виходив з того, що згідно з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 06 березня 2019 року у справі №183/262/17, як несплата орендної плати, так і неналежне виконання умов договору, а саме часткове невиконання обов`язку зі сплати орендної плати є порушенням умов договору оренди земельної ділянки, що дає право орендодавцю вимагати розірвання договору, незважаючи на те, чи виплачена у подальшому заборгованість.
 
Умовами договору оренди землі передбачено, що обчислення розміру орендної плати здійснюється з урахуванням індексації, розмір орендної плати переглядається 1 раз на рік у разі зміни коефіцієнтів індексації визначених законодавством, а отже орендар правильно нараховував орендну плату з урахуванням індексації нормативно грошової оцінки землі, а тому аргументи позивача про неналежне виконання ПрАТ «АПК-ІНВЕСТ»умов договору оренди землі у цій частині є необґрунтованими.
 
Відмовляючи у задоволенні позову у цілому, суд першої інстанції виходив з того, що вимоги позивача про розірвання договору оренди земельної ділянки у зв`язку з порушенням його права на своєчасне отримання орендної плати щодо платежів за період з 2014 року по перше півріччя 2016 року заявлені поза межами позовної давності, а отже позовна давність не сплила лише щодо двох випадків порушення орендарем строків виплати орендної плати, а саме - другого платежу за 2016 рік та першого платежу за 2017 рік, які були усунуті ПрАТ «АПК-ІНВЕСТ», відповідно, 17 січня 2017 року та 03 липня 2017 року. Вирішуючи питання про те, чи є достатнім наявність двох порушень орендарем права орендодавця на своєчасне отримання орендної плати (за 2016 рік на 17 днів, та за 2017 рік на 3 дні) для розірвання договору оренди землі на підставі пункту «д» частини першої статті 141 ЗК України, суд застосував закладений у земельному законодавстві принцип сталого землекористування, а також урахував, що допущені орендарем порушення строків сплати орендної плати на 17 днів та 3 дні є незначними, які він добровільно усунув, та протягом наступних двох років не допускав у цій частині порушень умов договору, а тому дійшов висновку про те, що таке порушення умов договору не є істотним, оскільки внаслідок завданої цим порушенням шкоди орендодавець не був позбавлений того, на що він розраховував при укладенні договору, значною мірою. 
 
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції 
 
Постановою Донецького апеляційного суду від 23 вересня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 21 травня 2020 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про задоволення позову.
 
Розірвано договір оренди землі, укладений 25 травня 2012 року між 
ОСОБА_1 та ПрАТ «АПК-ІНВЕСТ», зареєстрований 25 травня 2012 року у відділі Держкомзему у Костянтинівському районі Донецької області за 
№ 142240004002145. 
 
Вирішено питання розподілу судових витрат.
 
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове судове рішення про задоволення позову ОСОБА_1 , апеляційний суд зауважив, що позивач звернувся до суду з позовом про розірвання договору оренди землі, тобто з негаторним позовом, сутність його вимог зводиться до усунення порушення, яке триває і на момент звернення з позовом до суду, а тому на негаторний позов не поширюються вимоги щодо позовної давності. З таким позовом можна звернутися в будь-який час, поки існують правовідносини та правопорушення.Вимогу про повернення земельної ділянки у зв`язку з порушенням умов договору оренди у зв`язку з систематичним невиконанням його умов у частині виплати орендної плати необхідно розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав власника такої земельної ділянки, що узгоджується з правовим висновком, викладеним у постановах Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі 
№ 527/605/17-ц (провадження № 61-8803св19) та 12 червня 2019 року у справі № 527/600/17 (провадження № 61-1079св19).
 
Установивши, що суд першої інстанції, унаслідок неправильного застосування норм матеріального права, застосував до правовідносин, які є триваючими з 2012 року, положення про сплив позовної давності у частині щодо порушень строків виплати орендної плати за період 2014-2016 роки,апеляційний суд вважав обґрунтованими доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо наявності,передбачених пунктом 4 частини першої статті 376 ЦПК України, підстав для скасування рішення суду першої інстанції, з ухваленням нового рішення про розірвання договору оренди землі від 25 травня 2012 року, укладеного між ПрАТ «АПК-ІНВЕСТ» та ОСОБА_1 , з підстав доведеності неналежного виконання орендарем умов договору оренди землі, а саме систематичного порушення строків сплати орендної плати.
 
Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про необґрунтованість доводів позивача щодо неправильного нарахування відповідачем індексації орендної плати.
 
Рух справи у суді касаційної інстанції. Узагальнені доводи касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та аргументи інших учасників справи
 
У жовтні 2020 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ПрАТ «АПК-ІНВЕСТ», у якій заявник просив скасувати постанову Донецького апеляційного суду від 23 вересня 2020 року та залишити в силі рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 21 травня 2020 року, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
 
Як на підставу касаційного оскарження судового рішення апеляційного суду, заявник посилався нанеобхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права викладеного у постанові Верховного Суду 
від 25 березня 2020 року у справі № 527/605/17-ц, та застосованого апеляційним судом в оскаржуваному судовому рішенні (пункт 2 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Ухвалою Верховного Суду від 16 листопада 2020 року відкрито касаційне провадження на підставі пункту 2 частини другої статті 389 ЦПК України, витребувано матеріали справи.
 
Касаційна скарга ПрАТ «АПК-ІНВЕСТ», у межах доводів та вимог, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, обґрунтована посиланням на те, що вирішуючи спір, апеляційний суд не погодився з висновками суду першої інстанції щодо застосування строків позовної давності та застосував правовий висновок, викладений Верховним Судом у постанові від 25 березня 2020 року у справі № 527/605/17-ц про те, що: «Негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.Так, позивач звернувся до суду з позовом про розірвання договору оренди землі, тобто з негаторним позовом, сутністю вимог за яким є усунення порушення, яке триває і має місце на момент звернення з позовом до суду (тобто початковий момент перебігу позовної давності зміщується із кожним новим порушенням права власника або володільця). Тому на негаторний позов не поширюються вимоги щодо позовної давності, оскільки з таким позовом можна звернутися в будь-який час, поки існують правовідносини та правопорушення. Вимога про повернення земельної ділянки у зв`язку з порушенням умов договору оренди через систематичне невиконання його умов у частині виплати орендної плати необхідно розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав власника такої земельної ділянки».
 
Зазначив, що у справі, що переглядається обраний позивач спосіб захисту порушеного права та фактичні обставини справи є відмінними від справи 
№ 527/605/17-ц, предметом спору у якій було усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельної ділянки, її повернення власнику, які були довготриваючими і об`єктивно позбавляли останнього того, на що він розраховував при укладенні договору, значною мірою. Тобто правовідносини у даній справі не є подібними до тих, що були у справі № 527/605/17-ц.
 
Суд першої інстанції, установивши, що позивач у грудні 2019 року звернувся до суду з вимогами про розірвання договору оренди земельної ділянки у зв`язку з порушенням його права на своєчасне отримання орендної плати щодо платежів за 2014 рік - перше півріччя 2016 року, тобто щодо порушень, які були усунуті до грудня 2016 року, дійшов цілком обґрунтованого висновку про сплив позовної давності до зазначених порушень, а тому правильно проаналізував лише два порушення строків сплати орендної плати - другої частини за 2016 рік (17 днів) та першої частини за 2017 рік (3 дні). Розглядаючи питання про достатність зазначених вище двох порушень права орендодавця на своєчасне отримання орендної плати для розірвання договору відповідно до пункту «д» частини першої статті 141 ЗК України, апеляційний суд залишив поза увагою: 
1) принцип сталого землекористування, який полягає у рівному захисті прав орендаря та орендодавця земельних ділянок, що обумовлено специфікою використання об`єкта договору оренди - земельної ділянки сільськогосподарського призначення, ризиковістю сільськогосподарського виробництва, тривалим строком отримання прибутку, великою значимістю для держави аграрного виробництва;
2) неістотність порушення строків сплати орендної плати на 17 та 3 дні, оскільки внаслідок завданої цим порушенням шкоди орендодавець не був позбавлений того на, що він розраховував при укладенні договору, значною мірою.
 
Апеляційний суд не урахував положення частини другої статті 651 ЦК України, якою передбачено, що договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених законом або договором. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Оціночне поняття істотності порушення договору законодавець розкриває за допомогою іншого оціночного поняття - «значної міри» позбавлення сторони того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Іншим критерієм істотного порушення договору закон визначає розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору. При цьому йдеться не лише про грошовий вираз завданої шкоди, прямі збитки, а й випадки, коли потерпіла сторона не зможе використати результати договору. Вирішальне значення для застосування зазначеного положення закону має співвідношення шкоди з тим, що могла очікувати сторона від виконання договору. У постанові від 18 вересня 2013 року у справі № 6-75цс13 Верховний Суд України наголосив, що у кожному конкретному випадку питання про істотність порушення повинне вирішуватися з урахуванням усіх обставин справи, що мають значення. Так, суди повинні встановити не лише наявність істотного порушення договору, але й наявність шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може бути виражена як у вигляді реальних збитків та (або) упущеної вигоди, розмір такої шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору; а також установити, чи дійсно є істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що в дійсності вона отримала.
 
Відзив на касаційну скаргу не надійшов.
 
Ухвалою Верховного Суду від 02 червня 2021 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у ній матеріалами.
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Установлені судами фактичні обставини справи
 
Судами попередніх інстанцій установлено, що  ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 3,87 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер 1422483900:27:000:0046, що розташована на території Миколайпільська сільська рада.
 
25 травня 2012 року між  ОСОБА_1 та ПрАТ «АПК-ІНВЕСТ» укладений договір оренди належної йому земельної ділянки площею 3,87 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер 1422483900:27:000:0046, що розташована на території Миколайпільської сільської ради, строком на 20 років. Того ж дня, зазначений договір зареєстровано у відділі Держкомзему у Костянтинівському районі Донецької області, про що у книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі вчинено запис № 142240004002145, та складений акт передачі земельної ділянки орендарю.
 
Умовами договору оренди землі передбачено, щоорендна плата вноситься орендарем у грошовій формі шляхом видачі готівки з каси орендаря чи шляхом перерахування відповідних сум на розрахунковий рахунок зазначений орендодавцем у розмірі 4 823,53 грн на рік. Відповідно до вимог підпункту 168.1.1. пункту 168.1. статті 168 ПК України, орендна плата виплачується орендарем за вирахуванням податку з доходів фізичних осіб у розмірі 15 процентів, який підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету орендарем згідно з вимогами підпункту 168.1.2 пункту 168.1. статті 168 вищезазначеного кодексу (пункт 9 договору).
 
Згідно з пунктом 10 договору обчислення розміру орендної плати за земельні ділянки приватної власності здійснюється з урахуванням індексації.
 
Пунктом 11 договору встановлено, що орендна плата вноситься рівними частками від суми, вказаної у пункті 9 цього договору, у такі строки: два рази на рік - червень, грудень поточного року. Орендар на свій розсуд має право здійснити виплату орендної плати частково, так і за цілий рік користування орендованою земельною ділянкою до настання строків зазначених у цьому пункті договору.
 
Розмір орендної плати переглядається 1 раз на рік у разі: зміни умов господарювання, передбачених договором; зміни розмірів земельного податку, підвищення цін і тарифів, зміни коефіцієнтів індексації, визначених законодавством; погіршення стану орендованої земельної ділянки не з вини орендаря, що підтверджено документами; в інших випадках, передбачених законом (пункт 12 договору). 
 
Пунктом 13 договору передбачено відповідальність орендаря за порушення строків внесення орендної плати у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діє в період прострочення, від суми заборгованості за кожний день прострочення платежу.
 
Встановлено, що протягом 2014-2019 років ПрАТ «АПК-ІНВЕСТ» виплачувало орендну плату частинами на картковий рахунок відкритий ним у відділенні АТ «Ощадбанк».
 
Так, за 2014 рік ПрАТ «АПК-ІНВЕСТ» виплатило  ОСОБА_1 орендну плату 31 липня 2014 року у розмірі 2 050,00 грн та 29 січня 2015 року у розмірі 
2050,00 грн; за 2015 рік - 30 липня 2015 року у розмірі 2 515,26 грн та 23 грудня 2015 року у розмірі 2 515,26 грн; за 2016 рік - 17 серпня 2016 року у розмірі 2 909,88 грн, 07 листопада 2016 року у розмірі 1 454,94 грн та 18 січня 2017 року у розмірі 1 454,94 грн; за 2017 рік - 28 квітня 2017 року у розмірі 1 454,94 грн, 
03 липня 2017 року у розмірі 1 454,94 грн, 25 жовтня 2017 року у розмірі 
1 454,94 грн та 21 грудня 2017 року у розмірі 1 454,94 грн, за 2018 рік - 07 червня 2018 року в розмірі 3 370,11 грн, 24 жовтня 2018 року у розмірі 1 685,04 грн, 
21 грудня 2018 року у розмірі 1 685,04 грн; за 2019 рік - 27 травня 2019 року у розмірі 1 685,04 грн, 25 червня 2019 року у розмірі 1 685,04 грн.
 
Тобто, за період 2014-2017 років ПрАТ «АПК-ІНВЕСТ» шість разів порушило строки внесення орендної плати на термін від 3 до 47 днів, а саме: першої частини орендної плати за 2014 рік на 31 день; другої частини за 2014 рік на 
28 днів; першої частини за 2015 рік на 30 днів; першої частини за 2016 рік на 
47 днів; другої частини орендної плати за 2016 рік на 17 днів; першої частини за 2017 рік на 3 дні.
 
Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обґрунтування
 
Під час підготовки справи до касаційного розгляду виявлено, що провадження за касаційною скаргою відкрито помилково, а тому колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку про необхідність його закриття з таких підстав.
 
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
 
Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
 
Частиною шостою статті 19 ЦПК України визначено, що малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
 
Відповідно до частини дев`ятої наведеної статті для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.
 
Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» установлено у 2020 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 1 січня 2020 року - 2 102, 00 грн.
 
Предметом позову у цій справі є вимоги про розірвання договору оренди землі.
 
Ціна позову у цій справі з наведеними вимогами підлягає визначенню за правилами пунктів 1 та 8 частини першої статті 176 ЦПК України.
 
Відповідно до пункту8 частини першої статті 176 ЦПК України ціна позову визначається: у позовах про розірвання договору найму (оренди) або договору найму (оренди) житла - сукупністю платежів за користування майном або житлом протягом строку, що залишається до кінця дії договору, але не більше ніж за три роки.
 
За змістом наведених правил у справі позивачем визначені вимоги, які процесуальним законом визначені як майнові.
 
Ціна позову у цій справі складає 14 470,59 грн (4 823,53 грн х 3 роки).
 
Ураховуючи, що ціна позову у справі становить 14 470,59 грн, судові рішення, ухвалені у такій справі, не підлягають касаційному оскарженню відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
 
Зважаючи на те, що положення статті 19 ЦПК України у структурі законодавчого акта розташовані серед Загальних положень цього Кодексу, суд вправі відносити справу до категорії малозначних на будь-якій стадії її розгляду. При цьому, за змістом правил пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України справи, зазначені в ньому, є малозначними в силу властивостей, притаманних такій справі, виходячи з ціни пред`явленого позову та його предмета, без необхідності ухвалення окремого судового рішення щодо віднесення зазначеної справи до відповідної категорії. 
 
Отже, зазначена справа є малозначною в силу вимог закону, яким, за загальним правилом, виключається можливість перегляду ухвалених у ній судових рішень судом касаційної інстанції.
 
З цього загального правила у процесуальному законі визначені певні винятки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
 
Касаційна скарга ПрАТ «АПК-ІНВЕСТ» містить посилання на те, що перегляд зазначеної справи у касаційному порядку є необхідним, з огляду на положення підпунктів «а», «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, оскільки справа має виняткове значення для заявника та стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики.
 
Перевіряючи зазначені заявником посилання на винятки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню, Верховний Суд зазначає, що заявник наявність таких випадків належно не обґрунтував, і суд касаційної інстанції їх не встановив.
 
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
 
Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, відповідно до статті 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
 
Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.
 
Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
 
Наведене узгоджується з правовою позицією, сформованою Європейським судом з прав людини у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomezdela Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року), згідно з якою умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції.
 
Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 15 травня 2019 року у справі № 761/10509/17 (провадження № 14-53цс19), сформульований правовий висновок, згідно з яким, якщо касаційна скарга прийнята до провадження суду касаційної інстанції помилково, касаційне провадження у справі належить закрити. Наведена правова позиція підлягає застосуванню судом при вирішенні зазначеного процесуального питання.
 
Зважаючи на наведене,касаційне провадження за касаційною скаргою 
ПрАТ «АПК-ІНВЕСТ» на судове рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню, необхідно закрити.
 
Верховний Суд вважає необхідним зауважити, що під час вирішення питання про закриття касаційного провадження у справі не надається правова оцінка законності та обґрунтованості оскаржуваного судового рішення, а виключно встановлюється наявність чи відсутність підстав для його касаційного оскарження, відповідно до вимог статей 389, 394 ЦПК України.
 
Верховний Суд, відповідно до пункту п`ятого частини першої статті 7 Закону України «Про судовий збір», роз`яснює заявнику право на подання заяви про повернення сплаченого судового збору.
 
Керуючись статтею 129 Конституції України, статтями 19, 389, 394, 396, 415 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
Касаційне провадження за касаційною скаргою Приватного акціонерного товариства «АПК-ІНВЕСТ» на постанову Донецького апеляційного суду 
від 23 вересня 2020 року у справі за позовом  ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «АПК-ІНВЕСТ» про розірвання договору договору оренди землі закрити.
 
Ухвала набирає законної сили з моменту її прийняття і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                          О. В. Ступак
Судді:                                                                                     І. Ю. Гулейков
С. О. Погрібний
Г. І. Усик
В. В. Яремко