ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 620/4563/20                                                                       Суддя (судді) першої інстанції: Падій В.В.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
  30 червня 2021 року                                                                                            м. Київ
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді          Парінова А.Б., 
суддів:                     Грибан І.О.,
                                        Коротких А.Ю.,
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України у Чернігівській області на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 18 грудня 2020 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України у Чернігівській області, Державної судової адміністрації України про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, - 
В С Т А Н О В И В:
До Чернігівського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України у Чернігівській області, Державної судової адміністрації України, в якому просив суд: 
- визнати протиправною бездіяльність Територіального управління Державної судової адміністрації України у Чернігівській області, яка полягала у непроведенні нарахування та виплати ОСОБА_1 надбавки за вислугу років до заробітної плати, у період з 01.01.2007 по 31.12.2007 та з 22.05.2008 по 31.12.2011, у відповідності до частини 4 статті 44 Закону України «Про статус суддів», у відсотках до загальної суми щомісячного заробітку;
- зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України у Чернігівській області перерахувати та виплатити (з урахуванням різниці виплаченої суми) ОСОБА_1 , за період з 01.01.2007 по 31.12.2007 та з 22.05.2008 по 31.12.2011, надбавку за вислугу років у розмірі, визначеному частиною 4 статті 44 Закону України «Про статус суддів», з урахуванням загальної суми щомісячного заробітку, а саме: від окладу, доплати за кваліфікаційний клас, премій усіх видів, надбавки за виконання особливо важливої роботи, додаткового посадового окладу до щорічної відпустки, матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань, інших нарахувань, індексації доходу, та на суму незаконно недоплаченої надбавки за вислугу років компенсацію, відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплат»;
- зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України у Чернігівській області нарахувати та виплатити (з урахуванням різниці виплаченої суми) ОСОБА_1 , за період з 01.01.2007 по 31.12.2007 та з 22.05.2008 по 31.12.2011, заробітну плату за час відпустки, допомогу по тимчасовій непрацездатності та матеріальні допомоги на вирішення соціально-побутових питань з врахуванням донарахованої надбавки за вислугу років, за вказані періоди включно, та на суму незаконно недоплачених сум заробітної плати компенсацію відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплат».
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що надбавка позивача за вислугу років з 01.01.2007 по 31.12.2007 та з 22.05.2008 по 13.12.2011 вираховувалась лише з суми посадового окладу та доплати за кваліфікаційний клас. 
Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 18 грудня 2020 р. позов задоволено частково:
- визнано протиправною бездіяльність Територіального управління Державної судової адміністрації України у Чернігівській області, яка полягала у не проведенні нарахування та виплати ОСОБА_1 надбавки за вислугу років до заробітної плати у період з 01.01.2007 по 31.12.2007 та за період з 22.05.2008 по 31.12.2011 у відповідності до частини 4 статті 44 Закону України від 15.12.1992 №2862-XII «Про статус суддів», у відсотках від загальної суми щомісячного заробітку;
- зобов`язано Територіальне управління Державної судової адміністрації України у Чернігівській області перерахувати та виплатити ОСОБА_1 , за період з 01.01.2007 по 31.12.2007 та за період з 22.05.2008 по 31.12.2011, надбавку за вислугу років у розмірі, визначеному частиною 4 статті 44 Закону України від 15.12.1992 №2862-XII «Про статус суддів» з урахуванням загальної суми щомісячного заробітку та з урахуванням виплачених сум, з утриманням податків і зборів на суму недоплаченої надбавки за вислугу років компенсацію, відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати»;
- зобов`язано Територіальне управління Державної судової адміністрації України у Чернігівської області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 за період з 01.01.2007 по 31.12.2007 та за період з 22.05.2008 по 31.12.2011, заробітну плату за час відпустки, допомогу по тимчасовій непрацездатності та матеріальні допомоги на вирішення соціально-побутових питань з врахуванням донарахованої надбавки за вислугу років за вказані періоди включно, з урахуванням виплачених сум та з утриманням податків і зборів, та на суму незаконно недоплачених сум заробітної плати компенсацію, відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати».
В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, неповне з`ясування всіх обставин справи та невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. 
В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказує, що з 22.05.2008 дати винесення Конституційним Судом України рішення № 10-рп/2008 - Закон №2262-ХІІ і постанова № 865 по-різному врегульовували питання виплати суддям надбавки за вислугу років. Проте, чинне на момент виникнення спірних відносин законодавство України не містило визначення поняття «загальна сума щомісячного заробітку». Крім того, апелянт звертає увагу суду відповідно до пп. 1 п.2 розділу ХІІ «Прикінцеві положення» ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 № 2453-VІ (в редакції ЗУ від 23.12.2010 №2856-VІ) визнано таким, що втратив чинність ЗУ «Про статус суддів», крім статті 43, ч.5-13 ст. 44, які втрачають чинність з 01.01.2011, та ч. 1-4 ст. 44, які втрачають чинність з 01.01.2012. Тобто, у спірний період часу діяли норми чинного законодавства, що передбачали нарахування та виплату надбавки з посадового окладу. Разом з цим, апелянт зазначає, що будь-які зобов`язання, взяті фізичними та юридичними особами за коштами Державного бюджету України без відповідних бюджетних асигнувань або ж з перевищенням повноважень, встановлених цим Кодексом та законом про Державний бюджет України, не вважаються бюджетними зобов`язаннями. При цьому, витрати державного бюджету на покриття таких зобов`язань не можуть здійснюватися.
За наведених обставин, апелянт вважає рішення суду першої інстанції незаконним та таким, що відповідно до приписів ст. 317 КАС України підлягає скасуванню.
Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 15 лютого 2021 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Територіального управління Державної судової адміністрації України у Чернігівській області на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 18 грудня 2020 року та на підставі п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України призначено справу до апеляційного розгляду у порядку письмового провадження.
Відзивів на апеляційну скаргу до суду не надходило.
З метою повного та всебічного встановлення обставин справи, колегією суддів ухвалено рішення про продовження апеляційного розгляду даної справи на строк, що не перевищує п`ятнадцяти днів.
Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.
Як було встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 у період з 26.07.2006 та по теперішній час працює суддею - головою Городнянського районного суду Чернігівської області.
Згідно з копією наказу від 26.07.2006 №65-о Місцевого суду Городнянського району Чернігівської області, з 26.07.2006 надбавка за вислугу років позивача становила 20 % від загальної суми щомісячного заробітку з урахуванням доплати за кваліфікаційний клас (а.с. 44).
Також, відповідно до наказу від 01.07.2010 № 73 Городнянського районного суду Чернігівської області з 15.08.2010 надбавка за вислугу років позивача становила 25 % від загальної суми щомісячного заробітку з урахуванням доплати за кваліфікаційний клас (а.с.45).
27.07.2020 позивач звернувся до ТУ ДСА України у Чернігівській області із заявою про перерахунок та виплату йому за період з 01.01.2007 по 31.12.2007 та за період з 22.05.2008 по 31.12.2011 надбавки за вислугу років в розмірі, визначеному частиною 4 статті 44 Закону України «Про статус суддів», з урахуванням загальної суми щомісячного заробітку, а саме: від окладу, доплати за кваліфікаційний клас, премій всіх видів, надбавки за виконання особливо важливої роботи, додаткового посадового окладу до щорічної відпустки, матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань, інших нарахувань, індексації доходу, та на суму недоплаченої надбавки за вислугу років компенсацію, відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати».
Також, позивач просив ТУ ДСА України в Чернігівській області нарахувати та виплатити (з урахуванням різниці виплаченої суми) за період з 01.01.2007 по 31.12.2007 та за період з 22.05.2008 по 31.12.2011 заробітну плату за час відпустки, допомогу по тимчасовій непрацездатності та матеріальні допомоги на вирішення соціально-побутових питань, з врахуванням донарахованої надбавки за вислугу років за вказані періоди включно та на суму недоплачених сум заробітної плати компенсацію, відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів, у зв`язку з порушенням строків їх виплати» (а.с.18).
Листом від 06.10.2020 №05-10/1126/20 ТУ ДСА України в Чернігівській області повідомило, що наказом від 26.07.2006 №65-о позивачу було встановлено надбавку у розмірі 20% від загальної суми щомісячного заробітку з урахуванням доплати за кваліфікаційний клас, як такому, що має стаж роботи 10 років 11 місяців 11 днів. До стажу роботи помилково було враховано час служби в органах МВС з 14.08.1995 по 04.08.1999, тому з 26.07.2006 по березень 2007 включно нараховувалась надбавка у розмірі 20% від загальної суми щомісячного заробітку з урахуванням доплати за кваліфікаційний клас. Після цього з квітня 2007 по серпень 2009 включно нарахування надбавки за вислугу років здійснювалось у розмірі 15% без зарахування до стажу роботи часу служби в органах МВС. З вересня 2009 по грудень 2011 включно надбавка нараховувалась у розмірі 20% від загальної суми щомісячного заробітку з урахуванням доплати за кваліфікаційний клас (а.с.27).
Не погоджуючись із відмовою відповідача провести нарахування та виплату надбавки за вислугу років із загальної суми щомісячного заробітку, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Приймаючи рішення в частині задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки Законом України «Про Державний бюджет України на 2007 рік» не встановлювалися обмеження щодо нарахування надбавки за вислугу років суддям, тому з 01.01.2007 вищезгадана надбавка мала нараховуватися відповідно до частини 4 статті 44 Закону № 2862-ХІІ, тобто у відсотках від загальної суми щомісячного заробітку з урахуванням доплати за кваліфікаційні класи. Також, судом першої інстанції було встановлено, що з 22.05.2008 Закон України "Про статус суддів" та Постанова №865 по-різному врегульовували питання виплати суддям надбавки за вислугу років, проте, при визначенні бази обчислення суддям набавки за вислугу років після 22.05.2008 слід застосовувати положення Закону №2862-XII, який має вищу юридичну силу, а не підзаконний нормативний акт - Постанову №865. Отже, з огляду на зазначене та враховуючи, що законами про Державний бюджет України на 2007, 2009, 2010, 2011 роки не встановлювалися обмеження щодо нарахування надбавки за вислугу років суддям, суд першої інстанції дійшов висновку, що ТУ ДСА України у Чернігівській області протиправно не було проведено нарахування та виплату позивачу надбавки за вислугу років у період, з 01.01.2007 по 31.12.2007 та з 22.05.2008 по 31.12.2011, у відповідності до частини 4 статті 44 Закону України "Про статус суддів" у відсотках від загальної суми щомісячного заробітку. 
Задовольняючи позовні вимоги щодо нарахування компенсації на суму недоплаченої надбавки за вислугу років відповідно до Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати", суд першої інстанції виходив з того, що зміст і правова природа спірних правовідносин у розумінні положень статей 1- 3 вказаного Закону дають підстави вважати, що право на компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати особа набуває незалежно від того, чи були такі суми їй попередньо нараховані, але не виплачені".
Переглядаючи справу за наявними у ній доказами, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів зазначає про таке.
Відповідно до  статті 19 Конституції України  органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією  та законами України.
Відповідно до пункту 14 частини першої статті 92 Конституції України, статус суддів визначається виключно Конституцією України та законами України, якими гарантовано незалежність і недоторканість суддів (частина перша статті 126 Конституції України).
Згідно з частиною першою статті 130 Конституції України, держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів.
Відповідно до частин першої, четвертої статті 44 Закону України «Про статус суддів» від 15.12.1992 № 2862-ХІІ  (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), заробітна плата суддів складається з посадового окладу, премій, доплат за кваліфікаційні класи, надбавок за вислугу років та інших надбавок.
Суддям виплачується щомісячна надбавка за вислугу років у розмірах: при стажі роботи понад 3 роки - 10 відсотків, понад років - 15, понад 10 років - 20, понад 15 років - 25, понад 20 років - 30, понад 25 років - 40 відсотків від загальної суми щомісячного заробітку з урахуванням доплати за кваліфікаційні класи.
Статтею 113 Закону України від 20.12.2005 № 3235-IV «Про Державний бюджет України на 2006 рік» (далі - Закон № 3235-IV) установлено, що у 2006 році суддям виплачується щомісячна надбавка за вислугу років у розмірах, передбачених частиною четвертою статті 44 Закону № 2862-ХІІ, від посадового окладу з урахуванням доплати за кваліфікаційні класи.
Законом України «Про Державний бюджет України на 2007 рік» обмеження або інші правила щодо нарахування надбавки за вислугу років суддям не встановлено.
Таким чином, з 01.01.2007 вищезгадана надбавка мала нараховуватися відповідно до частини четвертої статті 44 Закону № 2862-ХІІ.
Згідно підпункту «б» підпункту 2 пункту 61 розділу ІІ Закону України від 28.12. 2007 № 107-VI «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» (далі - Закон № 107-VI) були внесені відповідні зміни до   Закону № 2862-ХІІ. Зокрема, в абзаці другому частини четвертої статті 44 Закону № 2862 слова «загальної суми щомісячного заробітку» замінено словами «посадового окладу».
Рішенням від 22.05.2008 № 10-рп/2008 (далі - Рішення № 10-рп/2008) Конституційний Суд України визнав неконституційними низку положень Закону № 107-VI, у тому числі й пункту 61 розділу ІІ Закону № 107-VI щодо внесення зазначених вище змін.
Таким чином, з 01 січня до 22 травня 2008 року (дати винесення Рішення № 10-рп/2008) надбавка за вислугу років суддям мала виплачуватися у відсотках тільки від посадового окладу з урахуванням доплати за кваліфікаційні класи.
Водночас, постановою Кабінету Міністрів України від 16.01.2008 № 19 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 03.09.2005 №865 (яка набрала чинності з 01.03.2008) останню доповнено пунктом 2-2, яким передбачено, що суддям щомісяця виплачується надбавка за вислугу років у відсотках від посадового окладу з урахуванням надбавки за кваліфікаційний клас в таких розмірах: при стажі роботи понад три роки - 10 відсотків, понад п`ять років - 15, понад 10 років - 20, понад 15 років - 25, понад 20 років - 30, понад 25 років - 40 відсотків.
Отже, після 22.05.2008, тобто з часу ухвалення Конституційним Судом України Рішення № 10-рп/2008 - Закон № 2862-XII та Постанова № 865 по-різному врегульовували питання виплати суддям надбавки за вислугу років.
Разом з тим, виходячи із визначених у частині третій статті 7 КАС України загальних засад пріоритетності законів над підзаконними актами, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що при визначенні бази обчислення суддям набавки за вислугу років після 22.05.2008 - дати винесення Конституційним Судом України Рішення                  № 10-рп/2008 - слід застосовувати положення Закону № 2862-XII, який має вищу юридичну силу, а не підзаконний нормативний акт - Постанову № 865.
Окрім того, з 01.01.2012 набрав чинності Закон України «Про судоустрій та статус суддів» від 07.07.2010 № 2453- VI (далі Закон №2453-VI) пунктом 1 Прикінцевих положень Закону № 2453- VI було визначено, що Закон набирає чинності з дня його опублікування, крім, зокрема, статей 129 та 130 цього Закону щодо суддівської винагороди та допомоги на оздоровлення, які вводяться в дію з 01.01.2011.
Однак, підпунктом 3 пункту 52 Закону України від 23.12.2010 №2856-VI «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України» (далі Закон № 2856-VI) було внесено зміни до пункту 1 Прикінцевих положень Закон                             № 2453-VI щодо набрання чинності статтями 129 та 130 Закону вони набирають чинності з 01.01.2012.
Відповідно до частини п`ятої статті 129 Закону № 2453-VI суддям виплачується щомісячна доплата за вислугу років у розмірі: за наявності стажу роботи до 5 років 15 відсотків, більше 5 років 20 відсотків, більше 10 років 30 відсотків, більше 15 років 40 відсотків, більше 20 років 50 відсотків, більше 25 років 60 відсотків, більше 30 років 70 відсотків, більше 35 років 80 відсотків посадового окладу (тобто з 01.01.2012).
Законами про Державний бюджет України на 2007, 2009, 2010, 2011 роки не встановлювалися обмеження щодо нарахування надбавки за вислугу років суддям, як це було зроблено підпунктом «б» підпункту 2 пункту 61 розділу ІІ Закону України від 28.12.2007 № 107-VI «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» (далі - Закон № 107-VI).
Згідно частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод (частина третя статті 22 Конституції України).
Тому, виходячи із визначених у частині третій статті 7 КАС України (частина четверта статті 9 КАС України на час виникнення спірних правовідносин) загальних засад пріоритетності законів над підзаконними актами вимоги позивача про нарахування і виплату надбавки за вислугу років за періоди з 01.01.2007 по 31.12.2007 та з 22.05.2008 по 31.12.2011  у відповідності до частини 4 статті 44 Закону України «Про статус суддів», у відсотках до загальної суми щомісячного заробітку є обґрунтованими.
Аналогічної правової позиції дотримається також і Верховний Суд, про що останнім зазначається, зокрема, у постанові від 29 жовтня 2009 року по справі № 280/729/19.
При цьому, у вказаній постанові Верховний Суд зазначив, що у разі встановлення судом наявності підстав для здійснення перерахунку сум, які входять до складових заробітної плати, перерахунку підлягають також суми, які були обраховані на основі цих складових.
За таких обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що ТУ ДСА України у Чернігівській області протиправно не було проведено нарахування та виплату позивачу надбавки за вислугу років у період, з 01.01.2007 по 31.12.2007 та з 22.05.2008 по 31.12.2011, у відповідності до частини 4 статті 44 Закону України "Про статус суддів" у відсотках від загальної суми щомісячного заробітку. З огляду на зазначене, суд першої інстанції дійшов також правильного висновку про обґрунтованість позовних вимог щодо зобов`язання відповідача перерахувати та виплатити ОСОБА_1 за період, з 01.01.2007 по 31.12.2007 та за період, з  22.05.2008 по 31.12.2011, надбавку за вислугу років у розмірі, визначеному частиною 4 статті 44 Закону України від 15.12.1992 №2862-XII "Про статус суддів", з урахуванням загальної суми щомісячного заробітку, з урахуванням виплачених сум та з утриманням податків і зборів, а також нарахувати та виплатити (з урахуванням різниці виплаченої суми) позивачу за вказані періоди заробітну плату за час відпустки, допомогу по тимчасовій непрацездатності та матеріальні допомоги на вирішення соціально-побутових питань з врахуванням донарахованої надбавки за вислугу років.
Щодо нарахування компенсації на суму недоплаченої надбавки за вислугу років відповідно до Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати", апелянт зазначає, що до вказаних правовідносин не можуть бути застосовані положення Закону України від 19.10.2000 №2050-111 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» (далі - Закон №2050-111), оскільки за правилами, визначеними статтею 3 цього Закону, сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс в період невиплати доходу.
Надаючи правову оцінку вказаним доводам апелянта, колегія суддів зазначає про таке.
За приписами статті 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19.10.2000  № 2050-III  (далі - Закон № 2050-ІІІ), компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.
Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.
Відповідно до статей 3, 7 Закону № 2050-ІІІ, сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).
Статтями 33 та 34 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року №108/95-ВР визначено, що в період між переглядом розміру мінімальної заробітної плати індивідуальна заробітна плата підлягає індексації згідно з чинним законодавством.
Компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.
Постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078 затверджено Порядок проведення індексації грошових доходів населення (далі - Порядок № 1078), за змістом пункту 2 якого індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, зокрема: оплата праці найманих працівників підприємств, установ, організацій у грошовому виразі, яка включає оплату праці за виконану роботу згідно з тарифними ставками (окладами) і відрядними розцінками, доплати, надбавки, премії, гарантійні та компенсаційні виплати, передбачені законодавством, а також інші компенсаційні виплати, що мають постійний характер.
Пунктом 1-1 Порядку № 1078 визначено, що індексація грошових доходів населення проводиться у разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг
Відповідно до пункту 5 Порядку № 1078, у разі підвищення розмірів мінімальної заробітної плати, пенсії, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, стипендій, а також у разі зростання грошових доходів населення без перегляду їх мінімальних розмірів місяць, в якому відбулося підвищення, вважається базовим при обчисленні індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення. У базовому місяці значення індексу споживчих цін приймається за 1 або 100 відсотків. Індексація грошових доходів, отриманих громадянами за цей місяць, не провадиться. З наступного місяця здійснюється обчислення наростаючим підсумком індексу споживчих цін для
Пунктами 2 та 3 Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.12.1997 №1427, унормовано, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати заробітної плати, нарахованої працівникові за період роботи починаючи з 01.01.1998, якщо індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги (далі - споживчі ціни) за цей період зріс більш як на один відсоток.
Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованої, але не виплаченої працівникові заробітної плати за відповідний місяць (після утримання податків і платежів) на коефіцієнт приросту споживчих цін.
У рішенні Конституційного Суду України від 15.10.2013 №9-рп/2013 у справі                              № 1-18/2013 Суд дійшов висновку, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, що йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. Також, працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем.
Зі змісту статті 1 Закону № 2050-ІІІ вбачається, що право на компенсацію частини доходів у громадянина пов`язується з настанням такого юридичного факту (події), як невиплата грошового доходу у встановлені строки його виплати.
Статті 2, 3 цього Закону встановлюють строк затримки виплати доходу, за якого виникає право на компенсацію, визначення поняття «доходи» для цілей цього Закону, а також порядок обчислення суми компенсації.
Пункти 1, 2 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 №159, відтворюють положення Закону №2050-ІІІ, конкретизують підстави та механізм виплати компенсацій.
У пункті 4 цього Порядку прописано, що сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.
Наведене нормативне регулювання не встановлює першочерговості нарахування і виплати доходу, який своєчасно не був виплачений, та не ставить у залежність компенсацію втрати частини грошових доходів від попереднього, окремого нарахування доходів.
При цьому кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, мають компенсаторний характер, спрямовані на забезпечення достатнього життєвого рівня та купівельної спроможності особи та пов`язані з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.
Використане у статті 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» формулювання, що компенсація обчислюється як добуток «нарахованого, але не виплаченого грошового доходу» за відповідний місяць, означає, що має існувати обов`язкова складова обчислення компенсації - невиплачений грошовий дохід, який може бути або нарахований, або такий, який можна нарахувати, зокрема, і на підставі судового рішення.
Зміст і правова природа спірних правовідносин у розумінні положень статей 1- 3 вказаного Закону дають підстави вважати, що право на компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати особа набуває незалежно від того, чи були такі суми їй попередньо нараховані, але не виплачені.
Аналогічної правової позиції дотримується і Верховний Суд про що останнім неодноразово зазначалось у прийнятих ним судових рішеннях,  у тому числі у постанові від 29 жовтня 2009 року по справі № 280/729/19.
Отже, з урахуванням викладеного, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог у вказаній частині. Натомість, доводи апелянта не знайшли свого підтвердження від час апеляційного розгляду справи, є безпідставними та необґрунтованими.
Разом з цим, колегія суддів зазначає, що відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Водночас, апелянтом не наведено жодних обґрунтованих доводів та не надано жодних належних та допустимих доказів які б свідчили про правомірність оскаржуваних дій суб`єкта владних повноважень в межах спірних правовідносинах.
Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскаржувана бездіяльність відповідача  не відповідає критеріям, визначеним ст. 2 КАС України, а представлені позивачем докази у своїй сукупності дають підстави вважати що бездіяльність відповідача в оскаржуваній частині є протиправною та необґрунтованою.
Отже, на підставі викладеного, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню (в оскаржуваній апелянтом частині).
Доводи апеляційної скарги зазначених висновків суду першої інстанції не спростовують.
Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Разом з цим, колегією суддів встановлено, що судом першої інстанції було у повній мірі встановлено обставини справи, яким надано належну правову оцінку із дотриманням діючих норм матеріального та процесуального права.
У свою чергу, вказані в апеляційній скарзі доводи відповідача не свідчать про наявність передбачених ст. 317 КАС України підстав для скасування рішення суду першої інстанції, зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують та не дають підстав вважати, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За правилами ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 242-245, 308, 311, 315-316, 321-322, 325, 328-329 КАС України, суд,-
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України у Чернігівській області залишити без задоволення.
Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 18 грудня 2020 р. залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328, 329 КАС України.

Головуючий суддя                                                                      А.Б. Парінов

Судді                                                                                          І.О. Грибан          

                                                                                                    А.Ю. Коротких