ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 серпня 2021 р.	Справа № 520/2719/21	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Перцової Т.С.,
Суддів: Жигилія С.П. ,  Присяжнюк О.В. ,
за участю секретаря судового засідання Севастьянової А.Ю.,
представників сторін: позивача - Литвинця С.А., відповідача - Кезлі М.Д.,
          розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 20.04.2021, головуючий суддя І інстанції: Шляхова О.М., м. Харків, повний текст складено 29.04.21 року по справі № 520/2719/21
          за позовом            ОСОБА_1  
          до           Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області                   
          про визнання протиправним та скасування рішення,
ВСТАНОВИВ
ОСОБА_1 (далі – позивач) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області (далі – ГУДМС України в Харківській області, відповідач), в якому, з урахуванням уточнень, просив суд:
- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління ДМС в Харківській області від 23.07.2020 про скасування дозволу на імміграцію в Україну №166-14;
- зобов`язати Головне управління ДМС України в Харківській області повідомити Державну прикордонну службу України про скасування рішення Головного управління ДМС в Харківській області від 23.07.2020 про скасування дозволу на імміграцію в Україну №166-14;
- стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача суму судових витрат позивача за даним позовом.
В обґрунтування позовних вимог вказував на протиправність та безпідставність рішення Головного Управління державної міграційної служби України у Харківській області від 23.07.2020 №166-14, яким позивачу скасовано дозвіл на імміграцію в Україну на підставі пункту 3, 4 частини 1 статті 12 Закону України «Про імміграцію» (дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні), оскільки за період проживання на території України з 2014 року позивач не був засуджений, жодного закону не порушував, дій, які б посягали на громадський порядок та громадську безпеку в Україні не вчиняв.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 20.04.2021 по справі №520/2719/21 року адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області (вул. Римарська, буд. 24, м. Харків, 61057, код ЄДРПОУ 37764460) про визнання протиправним та скасування рішення - задоволено.
Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління ДМС в Харківській області від 23.07.2020 №166-14 про скасування дозволу на імміграцію в Україну.
Зобов`язано Головне управління ДМС в Харківській області повідомити Державну прикордонну службу України про скасування рішення Головного управління ДМС в Харківській області від 23.07.2020 №166-14 про скасування дозволу на імміграцію в Україну.
Стягнуто на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати у розмірі 908 (дев`ятсот вісім) грн 00 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області (вул. Римарська, буд. 24, м. Харків, 61057, код ЄДРПОУ 37764460) .
Відповідач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його необґрунтованість, порушення судом при його прийнятті норм матеріального та процесуального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 20.04.2021 по справі №520/2719/21 та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог позивача відмовити у повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначено, що рішення Головного управління ДМС України в Харківській області від 23.07.2020 року № 166-14 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Латвії ОСОБА_1 та скасування посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_2 від 17.03.2014 є правомірним та обґрунтованим, прийнятим відповідно до вимог Закону України «Про імміграцію» та Постанови Кабінету Міністрів України № 321 від 25.04.2018, з урахуванням подання Управління карного розшуку Національної поліції у м. Києві, вих. № 3549/125/14/7/02-2020 щодо прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україні гр. Латвійської Республіки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яке надійшло до відповідача, та містило інформацію про те, що позивач створює загрозу громадському порядку, здоров`ю, захисту прав і законних інтересів громадян та інших осіб, які проживають на території України. Так, за змістом подання, знаходячись на території Латвійської Республіки, ОСОБА_1 організував транснаціональну злочинну групу, яка причетна до вчинення тяжких кримінальних правопорушень, пов`язаних із незаконним обігом наркотичних речовин, що також підтверджується висновком експертизи та вилученням за місцем проживання Гуламі Рональдс у м. Києві особливо небезпечного наркотичного засобу. Також із подання вбачається, що зазначена злочинна група під керуванням ОСОБА_1 здійснює злочини, пов`язані з рейдерством, незаконним заволодінням майна осіб, шляхом шахрайських дій з підробленими факсиміле та документами від імені іншої особи, їх використанням та шахрайськими діями по відношенню до майна громадян, які проживають на території України та Латвійської Республіки. 
Крім того, звертає увагу суду, що при ухваленні оскаржуваного рішення судом першої інстанції не було взято до уваги правові висновки Верховного Суду, викладені в постановах від 20.06.2018 у справі №825/1340/16, від 03.08.2018 у справі №200/848/17-а та від 23.10.2019 у справі №818/406/17.
Представник позивача в надісланому до суду відзиві на апеляційну скаргу, просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Вказує, що в апеляційній скарзі відповідач наводить обставини аналогічні тим, що зазначені були у відзиві на позов, яким, судом першої інстанції в оскаржувному рішенні було надано належну оцінку. Головним аргументом правомірності прийнятого відповідачем рішення про скасування позивачу дозволу на імміграцію є наявність подання ГУ НП в м. Києві, яке на думку позивача, не може бути підставою для прийняття такого рішення відповідачем, оскільки наведені в ньому обставини не підтверджені жодними належними, допустими та достовірними доказами у розумінні статей 72-76 КАС України. Зауважив, що обставини обвинувачення позивача в організації транснаціональної злочинної групи, яка пов`язана з незаконним обігом наркотичних речовин, взагалі не відповідають дійсності, будь-які вироки суду та навіть обвинувальні висновки щодо ОСОБА_1 відсутні.
Правові висновки Верховного Суду, викладені в постановах, на які посилається відповідач в апеляційній скарзі не можуть бути застосовані в даному випадку, оскільки спірні правовідносини в них не є тотожними відносинам у справі, що розглядається. 
Представник відповідача в судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримав з підстав, викладених в останній, просив суд апеляційної інстанції скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 20.04.2021 по справі № 520/2719/21, прийняти рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.
Представник позивача заперечував проти вимог апеляційної скарги, проси залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши в межах апеляційної скарги рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що рішенням ГУ ДМС України в Харківській області на підставі пункту 3 частини 3 статті 4 Закону України "Про імміграцію", ОСОБА_1 було надано дозвіл №4/166-14 від 17.03.2014 на імміграцію в Україну та 26.03.2014 видано посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_2 .
20.07.2020 до ГУ ДМС України в Харківській області надійшло подання Управління карного розшуку ГУНП у м. Києві від 09.07.2020 за № 3549/125/14/7/02-2020 про вирішення питання щодо скасування дозволу на імміграцію в Україну, посвідки на постійне проживання та заборони в`їзду громадянину Латвійської Республіки ОСОБА_1 , яке обґрунтоване тим, що ОСОБА_1 , знаходячись на території Латвійської Республіки, організував транснаціональну злочинну групу, яка причетна до вчинення тяжких кримінальних правопорушень, пов`язаних із незаконним обігом наркотичних речовин. Зазначена злочинна група під керуванням ОСОБА_1 здійснює злочини, пов`язані з рейдерством, незаконним заволодінням майна осіб, шляхом шахрайських дій з підробленими факсиміле та документами від імені іншої особи, їх використанням та шахрайськими діями по відношенню до майна громадян, які проживають на території України та Латвійської Республіки. Управління карного розшуку ГУНП у м. Києві посилається на те, що вказана інформація підтверджується фактом вилучення за місцем роботи ОСОБА_1 підроблених факсиміле та документів від імені іншої особи (висновок експерта державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України від 08.01.2019 № 19/11-2/1-СЕ/19). Своєю протиправною діяльністю він створює загрозу громадському порядку, законним інтересам та правам громадян України та інших осіб, які проживають на території України, здійснює негативний вплив на інших осіб, причетних разом з ним до правопорушень, які мають ознаки повторності та обставини яких вивчаються у кримінальних провадженнях №12020100060001273 від 20.03.2020 та №12017100000001071 від 17.06.2019 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15, ч. 4 ст. 190, ч. 1, ч. 3 ст. 358 КК України. Перебуваючи на території України, ОСОБА_1 може вчиняти дії, спрямовані на знищення доказів та перешкоджанню досудовому розслідуванню та/або змушувати це робити інших осіб. Враховуючи вищевказане та те, що ОСОБА_1 користується авторитетом у кримінальному середовищі, безпосередньо вчиняє та координує правопорушення і таким чином здійснює вплив на загострення криміногенної обстановки в Україні та Київському регіоні, створює загрозу громадському порядку, здоров`ю, захисту прав і законних інтересів громадян та інших осіб, які проживають на території України, Управління карного розшуку Національної поліції у м. Києві звернулось із поданням щодо прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україні громадянину Латвійської Республіки ОСОБА_1 .
За результатами розгляду подання Управління карного розшуку ГУНП у м. Києві від 09.07.2020 за №3549/125/14/7/02-2020 ГУ ДМС України в Харківській області прийнято рішення №166-14 від 23.07.2020 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Латвійської Республіки ОСОБА_1 .
Видана на підставі рішення від 17.03.2014 посвідка на постійне місце проживання в Україні серії НОМЕР_2 скасована на підставі п.п. 1 п. 64 Порядку №321 від 25.04.2018.
Копія рішення про скасування дозволу на імміграцію направлена ОСОБА_1 на адресу: АДРЕСА_2 .
Не погоджуючись з вказаним рішенням ГУДМС України в Харківській у області від 23.07.2020, позивач звернувся до суду з даним позовом про визнання його протиправним та скасування.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не доведено наявності станом на момент прийняття оскаржуваного рішення в діях іммігранта ОСОБА_1 загрози національній безпеці України, а тому відсутні підстави для скасування дозволу на імміграцію відповідно до п.3 ч.1 ст. 12 Закону України «Про імміграцію». При цьому також зазначив, що в матеріалах справи відсутні докази повідомлення позивача про те, що стосовно ОСОБА_2 розглядалось питання про скасування дозволу на імміграцію в Україну та запрошення позивача до ГУ ДМС в Харківській області для надання відповідних пояснень, що свідчить про порушення права позивача бути заслуханим в процесі прийняття рішення щодо нього.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.
Статтею 18 Загальної декларації прав людини передбачено, що кожна людина має право вільно пересуватися і обирати собі місце проживання у межах кожної держави.
Протоколом № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен, хто законно перебуває на території будь-якої Держави, має право вільно пересуватися і вільно вибирати місце проживання в межах цієї території.
Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною.
На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною першою статті 26 Конституції України передбачено, що іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України.
Закон України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" (далі по тексту - Закон № 3773-VI) визначає правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України.
Так, згідно з ч.ч. 1, 3 ст.3 Закону № 3773-VI іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.
Іноземці та особи без громадянства, які перебувають під юрисдикцією України, незалежно від законності їх перебування, мають право на визнання їх правосуб`єктності та основних прав і свобод людини.
Іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.
Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначено Законом України «Про імміграцію» № 2491-ІІІ від 07.06.2001(в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) (далі Закон № 2491-ІІІ).
Відповідно до статті 1 Закону № 2491-ІІІ імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання. Іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання.
Статтею 12 Закону № 2491-ІІІ визначені підставі для скасування дозволу на імміграцію. Так, дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо:
1) з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність;
2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили;
3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні;
4) це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України;
5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства;
6) в інших випадках, передбачених законами України.
За приписами ст. 13 Закону № 2491-ІІІ центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, не пізніш як у тижневий строк надсилає копію рішення про скасування дозволу на імміграцію особі, стосовно якої прийнято таке рішення, та вилучає у неї посвідку на постійне проживання.
Особа, стосовно якої прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію, повинна виїхати з України протягом місяця з дня отримання копії цього рішення.
Якщо за цей час особа не виїхала з України, вона підлягає видворенню в порядку, передбаченому законодавством України. У разі скасування дозволу на імміграцію стосовно особи, яка була до його надання визнана біженцем в Україні, її не може бути вислано або примусово повернуто до країни, де її життю або свободі загрожує небезпека через її расу, національність, релігію, громадянство (підданство), належність до певної соціальної групи або політичні переконання.
Якщо особа оскаржила рішення про скасування дозволу на імміграцію до суду, рішення про її видворення не приймається до набрання рішенням суду законної сили.
Процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну, поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію визначено Порядком провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 26 грудня 2002 року № 1983 ( далі - Порядок № 1983).
У відповідності до п. 21 Порядку № 1983 дозвіл на імміграцію скасовується органом, який прийняв рішення про надання такого дозволу.
Питання щодо скасування дозволу мають право порушувати ДМС, її територіальні органи та територіальні підрозділи, МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба або органи, які у межах наданих повноважень забезпечують виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію.
Пунктом 22 Порядку № 1983 встановлено, що для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію у разі, коли ініціатором такого скасування є ДМС, її територіальні органи або територіальні підрозділи, ними складається обґрунтований висновок із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12Закону України “Про імміграцію”, що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.
У разі коли ініціатором скасування дозволу на імміграцію є інший орган, зазначений в абзаці другому пункту 21 цього Порядку, для прийняття відповідного рішення цим органом складається обґрунтоване подання із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України “Про імміграцію”, що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.
За приписами пункту 23 Порядку № 1983 ДМС, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення.
Про прийняте рішення письмово повідомляються протягом тижня ініціатори процедури скасування дозволу на імміграцію та іммігранти.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що нормативною підставою для скасування дозволу на імміграцію в Україну, виданого позивачу 17.03.2014 року відповідачем зазначено пункти 3, 4 частини першої статті 12 Закону № 2491-ІІІ.
Фактичною підставою для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Латвійської Республіки ОСОБА_1 слугувало подання Управління карного розшуку Головного управління Національної поліції у м. Києві від 09.07.2020 №3549/125/14/7/02-2020, зі змісту якого вбачається, що суспільна небезпечність перебування громадянина ОСОБА_1 на території України полягає у тому, що останній користується авторитетом у кримінальному середовищі, безпосередньо вчиняє та координує правопорушення і таким чином здійснює вплив на загострення криміногенної обстановки в Україні, створює загрозу національній безпеці України та Київському регіону, громадському порядку, здоров`ю, захисту прав і законних інтересів громадян та інших осіб, які проживають на території України. 
Відповідно до пп.3,6 та 10 ч.1 статті 1 Закону України "Про національну безпеку України" від 21.06.2018 № 2469-VIII (далі по тексту – Закон № 2469-VIII) громадська безпека і порядок - захищеність життєво важливих для суспільства та особи інтересів, прав і свобод людини і громадянина, забезпечення яких є пріоритетним завданням діяльності сил безпеки, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб та громадськості, які здійснюють узгоджені заходи щодо реалізації і захисту національних інтересів від впливу загроз; 
загрози національній безпеці України - явища, тенденції і чинники, що унеможливлюють чи ускладнюють або можуть унеможливити чи ускладнити реалізацію національних інтересів та збереження національних цінностей України; 
національні інтереси України - життєво важливі інтереси людини, суспільства і держави, реалізація яких забезпечує державний суверенітет України, її прогресивний демократичний розвиток, а також безпечні умови життєдіяльності і добробут її громадян.
При цьому, як вірно зазначив суд першої інстанції, при застосуванні поняття «національної безпеки» як предмета інтересу, захист якого може обґрунтовувати необхідність скасування дозволу особі на імміграцію в Україну, необхідно виходити з доречності та достатності аргументів в користь посилання на такі інтереси. Можливість широкого тлумачення цих інтересів може призвести до звуження прав людини, що суперечить одному із провідних принципів і загальних засад конституційного ладу України - принципу верховенства права.
Отже, предметом доказування в даній справі є наявність в діях позивача як іммігранта загрози національній безпеці України станом на момент прийняття відповідачем оскаржуваного рішення про скасування дозволу на імміграцію.
Так, посилаючись у поданні про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Латвійської Республіки ОСОБА_1 на суспільну небезпечність позивача, Управління карного розшуку ГУНП в м. Києві зазначає про організацію позивачем транснаціональної злочинної групи, яка причетна до вчинення тяжких кримінальних правопорушень, пов`язаних із незаконним обігом наркотичних речовин, та до кримінальних правопорушень, обставини яких вивчаються у кримінальних провадженням № 12020100060001273 від 20.03.2020 та №12017100000001071 від 17.06.2019.
Разом з цим, жодних доказів на підтвердження наведених обставин щодо належності ОСОБА_1 до злочинних угрупувань та набуття статусу підозрюваного/обвинуваченого у кримінальних провадженнях відповідачем ані до суду першої ані апеляційної інстанції надано не було.
Колегія суддів констатує, що як у поданні ГУ НП у м. Києві від 09.07.2020 року № №3549/125/14/7/02-2020, так і в оскаржуваному рішенні відповідача від 23.07.2020 № 166-14, не зазначено фактичних даних щодо вчинення або можливості вчинення саме позивачем конкретних протиправних дій на шкоду державній безпеці України, громадському порядку в Україні.
Тобто, на час прийняття оскаржуваного рішення ГУДМС України в Харківській області, не мало належних та допустимих доказів вини позивача у вчинені тяжких злочинів, зазначених у поданні ГУ НП у м. Києві. В ході розгляду справи відповідачем не надано доказів існування вироку суду, яким позивача засуджено за вчинення злочинів, чи постанови про притягнення до адміністративної відповідальності, де були б встановлені обставини, що мали б для суду преюдиційне значення, як це мало місце у справі № 825/1340/16, на постанову Верховного Суду від 20.06.2018 у якій посилається відповідач в обґрунтування правомірності оскаржуваного рішення.
Відповідно до пункту 22 частини першої статті 92 Конституції України виключно законами України визначаються засади цивільно-правової відповідальності, діяння, які є злочинами, адміністративними або дисциплінарними правопорушеннями, та відповідальність за них.
Отже, загальні підстави, умови, форми, основні ознаки правопорушення, що створюють їх склад, за що особу може бути притягнуто до одного з видів відповідальності та процедуру такого притягнення має визначати закон.
Вина у вчиненні злочину або адміністративному правопорушенні встановлюється в порядку, визначеному Кримінальним процесуальним кодексом України або Кодексом України про адміністративні правопорушення відповідно.
Стаття 62 Конституції України закріплює принцип презумпції невинуватості, відповідно до якого особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.
Аналогічна правова позиція, викладена в постанові Верховного Суду від 14.04.2020 у справі №480/296/19.
З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку про недоведеність відповідачем обставин, передбачених пунктом 3 частини першої статті 12 Закону № 2491-ІІІ, про наявність в діях позивача, як іммігранта, загрози національній безпеці України, громадському порядку в Україні, що могло бути підставою для скасування йому дозволу на імміграцію.
Так само не доведено відповідачем існування обставин, передбачених п. 4 частини першої статті 12 Закону №2491-ІІІ, зокрема, що скасування позивачу дозволу на імміграцію є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України, оскільки зазначені у поданні ГУ НП в м. Києві висновки управління карного розшуку, з якими погодився відповідач, не містять жодних обґрунтувань і доказів вчинення позивачем протиправних дій, які створюють загрозу громадському порядку України чи несуть загрозу здоров`ю, порушують права та законні інтереси громадян та впливають на погіршення криміногенної ситуації, як наслідок, не є підтвердження того, що скасування позивачу дозволу на імміграцію є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України в розумінні Закону №2491-ІІІ.
Крім того, слід зазначити, що відповідачем ані до суду першої ані апеляційної інстанції не надано доказів вчинення дій, передбачених п. 23 Порядку № 1983, а саме запитування у разі потреби додаткової інформації в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошення для надання пояснень позивача, як особи стосовно якої розглядається питання наявності підстав для скасування дозволу на імміграцію.
Вказані обставини, зокрема, свідчать про порушення права позивача бути заслуханим в процесі прийняття рішення щодо нього. 
Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Суду як джерело права.
Колегія суддів враховує, що ефективність засобу юридичного захисту у значенні статті 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР, не залежить від визначеності сприятливого для заявника результату. Крім того, «орган», що згадується в цій статті, не обов`язково має бути судовим. Однак при визначенні того, чи є звернення до нього ефективним засобом юридичного захисту мають ураховуватися його повноваження і процесуальні гарантії, які він забезпечує (пункт 67 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Класс та інші проти Німеччини» від 06 вересня 1978 року).
Під визначенням терміну «процесуальні гарантії» суд розуміє, зокрема, право бути вислуханим компетентним органом під час проведення процедури, що передувала оскаржуваному рішенню.
Так, у суду немає сумніву, що оскаржуване рішення суб`єкта владних повноважень неминуче призведе до негативних наслідків для позивача. Такими наслідками відповідно до статті 13 Закону №2491-ІІІ є обов`язок особи, стосовно якої прийняте рішення про скасування дозволу на імміграцію, виїхати з України протягом місяця з дня отримання копії рішення про скасування дозволу на імміграцію. Особа яка не виїхала протягом місяця підлягає видворенню в порядку передбаченому Законом.
Комісар Ради Європи з прав людини видав рекомендацію від 19.09.2001 стосовно прав іноземців, які бажають в`їхати на територію держав-членів Ради Європи, та виконання рішень про видворення (CommDH(2001)19), відповідно до пункту 11 якої, у випадках, коли особа стверджує, що компетентні органи порушили право, гарантоване Європейською конвенцією з прав людини, або що існує можливість порушення ними цього права, необхідно забезпечити, щоб право на засіб юридичного захисту у значенні статті 13 Конвенції гарантувалося не лише законом, але також на практиці.
При цьому конвенційний механізм захисту прав передбачає, зокрема те, що основоположні права, гарантовані Конвенцією, повинні виконуватися безпосередньо на державному рівні, зокрема, державними органами.
Так, як зазначалось вище право особи на безпосередню участь у проведенні процедури про скасування дозволу на імміграцію в Україну гарантовано національним законодавством України, а саме пунктом 23 Порядку №1983.
Колегія суддів зауважує, що особа, якої стосується рішення про скасування дозволу на імміграцію, повинна мати у своєму розпорядженні ефективний засіб юридичного захисту, що дає їй змогу брати участь у провадженні під час розгляду її справи у компетентному судовому або адміністративному органі влади або в компетентному органі, члени якого є безсторонніми і які користуються гарантіями незалежності.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що ГУ ДМС України в Харківській області не виконало вимоги пункту 23 Порядку №1983, чим позбавило позивача процесуальних гарантій, встановлених статтею 13 Конвенції, щодо безпосередньої участі сторони у процедурі прийняття рішення компетентним органом.
Крім того, відповідачем в порушення наведених вище приписів частини 1 статті 13 Закону №2491-ІІІ, у тижневий строк після винесення оскаржуваного рішення, не було надіслано позивачу його копію.
Надана до матеріалів справи копія супровідного листа від 24.07.2020 №6301.8.1-12700/63.2-20 про направлення позивачу оскаржуваного рішення від 23.07.2020 (а.с.49) не підтверджує дотримання відповідачем вказаних вимог, оскільки, по-перше, не містить жодної відмітки про отримання позиваечм такого рішення, по-друге, такий лист направлено за адресою: АДРЕСА_2 , в той час, як зареєстроване місце проживання позивача - АДРЕСА_3 (а.с.6).
З огляду на викладене, враховуючи відсутність доказів забезпечення безпосередньої участі позивача як іммігранта у процедурі прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію, ненадання доказів, які б свідчили про те, що дії ОСОБА_1 становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні, а також того, що скасування його дозволу на імміграцію є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України та ненаправлення позивачу копії оскаржуваного рішення, колегія суддів приходить до висновку, що відповідачем при прийнятті рішення від 23.07.2020 №166-14 про скасування ОСОБА_1 дозволу на імміграцію в Україну було порушено порядок його прийняття та неповно з`ясовано обставини, що мають значення для його прийняття, у зв`язку з чим воно є протиправним та підлягає скасуванню.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду в цій частині не спростовують.
Керуючись ч.4 ст.229, ч.4 ст.241, ст.ст.243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 326-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ
Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області  залишити без задоволення.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 20.04.2021 по справі № 520/2719/21  залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя 	(підпис)	Т.С. Перцова	
Судді	(підпис)  (підпис) 	С.П. Жигилій    О.В. Присяжнюк   	
Повний текст постанови складено  13.08.2021 року