Постанова
Іменем України
 
16 серпня 2021 року
м. Київ
 
справа № 947/27780/19
провадження № 61-1127св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Бурлакова С. Ю. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Червинської М. Є.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідачі: Відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно юридичного управління Чернівецької міської ради, державний реєстратор Карвацька Галина Федорівна, ОСОБА_2 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 
на рішення Київського районного суду м. Одеси від 28 лютого 2020 року у складі судді Коваленко О. Б. та постанову Одеського апеляційного суду від 23 грудня 2020 року у складі колегії суддів: Драгомерецького М. М., Дрішлюка А. І., Громіка Р. Д.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
 
У листопаді 2020 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом 
до Гуменюка В. В. - державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби м. Одеси Головного територіального управління юстиції 
в Одеській області (далі - Київський ВДВС м. Одеси ГТУЮ в Одеській області) про відшкодування моральної шкоди.
 
Позовна заява обґрунтована тим, що 14 липня 2015 року державний виконавець Другого Київського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції Ордатій Я. І. виніс постанови про відкриття виконавчого провадження № 48185933 та № 48186012 по виконанню двох виконавчих листів № 2-248/10 від 06 жовтня 2010 року, з написом: «Повернуто п. 4 ст. 47 ЗУ «ПВП» та 47 п.4 ЗУ «ПВП» 29.12.2012 р.» та без печатки про стягнення з ОСОБА_3 на користь «Райффайзен банк Аваль» боргу в сумі 1 820,00 грн та виконавчого провадження № 48186012 по виконанню виконавчого листа № 2-248/10 
від 06 жовтня 2010 року про стягнення з ОСОБА_3 на користь «Райффайзен банк Аваль» боргу у сумі 323 754,28 грн. Ці виконавчі листи повернуті заявнику 
у 2012 році. Постанови про відкриття виконавчого провадження були винесені 14 липня 2015 року на підставі двох виконавчих листів, який видано 05 липня 2010 року, а вступили в законну силу 16 липня 2010 року та які повинні бути пред`явлені до виконання протягом 1-го року, тобто до 16 липня 2011 року.
 
Документи були пред`явлені до виконання разом із заявою про відкриття виконавчого провадження 07 вересня 2016 року, тобто майже через три роки, після закінчення строку його кінцевого пред`явлення 16 липня 2013 року. 
В порушення вимог чинного законодавства, відповідач прийняв виконавчий документ до виконання та відкрив виконавче провадження постановою 
від 14 липня 2015 року. Також порушивши вимоги Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець не звернув увагу на те, 
що строк пред`явлення судового наказу до виконання закінчився 16 липня 
2013 року, та прийняв до виконання виконавчий документ із пропущеним строком.
 
Відповідач завдав йому моральну шкоду, яка полягає, у численних, протягом останніх десяти років, систематичних психічних тортурах та переживаннях, знущання з боку відповідача, приниженнях з боку відповідача незаконним обмеженням прав та свобод позивача, незручностях, численних судових процесах у яких позивач сумлінно приймає участь як законослухняний громадянин, безповоротної втрати здоров`я (переведення спочатку з 3-ї групи інвалідності до 2-ої групи інвалідності по зору щорічно на 2-гу групу інвалідності по зору та неврології безстроково, з безперспективністю одужання у зв`язку 
зі сталою стресовою ситуацією), втратах часу, здоров`я.
 
На підставі викладеного, ОСОБА_3 просив стягнути з державного виконавця Гуменюка В. В. моральну шкоду в сумі 731 109 600,00 грн.

 
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 28 лютого 2020 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 23 грудня 2020 року, в задоволенні позову відмовлено.
 
Суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов висновку, що ОСОБА_3 не надано жодних доказів, що саме незаконні дії державного виконавця Гуменюка В. В., щодо не направлення копії постанов від 14 липня 2015 року про відкриття виконавчого провадження, перебувають в причинного зв`язку зі погіршенням стану його здоров`я (втрата часу, здоров`я, безперспективність одужання), не надано будь-яких належних 
та допустимих доказів, якими підтверджується взагалі факт заподіяння ОСОБА_3 моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру.
 
Узагальнені доводи касаційної скарги
 
У січні 2021 року ОСОБА_3 подав до Верховного Суду касаційну скаргу 
у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив оскаржувані судові рішення скасувати ухвалити нове рішення про задоволення позову. 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди не встановили фактичних обставин справи, які мають значення для вирішення справи, не надали належної оцінки тому, що ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 05 грудня 2016 року визнано незаконними дії державного виконавця Київського ВДВС ГТУЮ 
в Одеській області щодо не направлення боржнику ОСОБА_3 копії постанов від 14 липня 2015 року про відкриття виконавчого провадження. Суди не звернули уваги на зазначені обставини, не врахували, що відповідач арештував банківські рахунки на які позивач отримує соціальну допомогу, 
у зв`язку з чим позивач позбавлений можливості вільно користуватися 
та розпоряджатися своїм майном.
 
Суди застосували норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в Верховного Суду 
від 25 листопада 2020 року у справі № 522/18188/17, від 17 січня 2020 року 
у справі № 340/1018/19, від 03 жовтня 2019 року у справі № 642/6675/18, 
від 25 березня 2020 року у справі № 175/3995/17-ц, № 757/44693/15-ц, 
№ 631/2406/15-ц, № 554/13475/15-ц, № 916/1605/15-г, № 360/108/15-г, 
№ 759/4881/16-ц, № 592/3390/19, № 903/486/16, від 04 грудня 2019 року у справі № 161/1372/16-к, від 30 січня 2018 року у справі № 331/5300/14, від 18 квітня 2018 року в справі № 753/11000/14-ц, від 27 листопада 2018 року у справі 
№ 905/1227/17, № 589/2313/18, від 27 лютого 2020 року у справі 
№ 592/11194/14-ц.
 
Доводи інших учасників справи
 
Інші учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу 
до касаційного суду не направили.
 
Рух справи у суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 25 січня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі № 947/27780/19, витребувано її з Київського районного суду м. Одеси.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судом
 
ОСОБА_3 , є особою з інвалідністю другої групи з дитинства по зору, 
що вбачається з довідки акта огляду медико-соціальною експертною комісією від 15 травня 2018 року. 
 
Згідно виконавчих листів Київського районного суду м. Одеси по справі 
№ 2-248/10 за позовом Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» в особі Одеської обласної дирекції АТ «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль») до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором, із ОСОБА_3 та ОСОБА_5 
на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Одеської обласної дирекції 
АТ «Райффайзен Банк Аваль» стягнуто заборгованість за кредитним договором від 18 вересня 2007 року № 014/80054/85/82377 на загальну суму 323 754,28 грн, також стягнуто понесенні судові витрати у розмірі 1 820,00 грн.
 
14 липня 2015 року винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 48186012, за виконавчим листом № 2-248/10 від 06 жовтня 2010 року виданого Київським районним судом м. Одеси.
 
Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 05 грудня 2016 року задоволено скаргу ОСОБА_3 на дії і постанову державного виконавця і визнано незаконними дії державного виконавця Київського ВДВС ГТУЮ в Одеській області щодо не направлення боржнику ОСОБА_3 копії постанов 
від 14 липня 2015 року про відкриття виконавчого провадження.
 
Скаргу ОСОБА_3 на постанову державного виконавця Київського ВДВС ГТУЮ в Одеській області від 14 липня 2015 року про відкриття виконавчого провадження з виконання виконавчого листа №2-248\10 (виконавче провадження ВП № 48185933, ВП № 48186012) залишено без задоволення.
 
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частинами першою, другою статті 2 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) завданням цивільного судочинства 
є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
 
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, а саме рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанови суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 ЦПК України. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої статті 389 ЦПК України, є неправильне застосування судом норм матеріального права 
чи порушення норм процесуального права.
 
Перевіривши доводи касаційної скарги, а також матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
 
Мотиви і доводи, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до частини першої статті 23 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю 
та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку 
із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частина друга статті 23 ЦК України). Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом (частина п`ята статті 23 
ЦК України).
 
Згідно з частиною третьою статті 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
 
З огляду на те, що «розумність» і «справедливість» є оціночними поняттями, суди, насамперед першої та апеляційної інстанції, які заслуховують сторін 
та встановлюють фактичні обставини справи, мають широкий діапазон розсуду під час визначення розумного та справедливого (співмірного) розміру відшкодування моральної шкоди.
 
Верховний Суд у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 464/3789/17 (адміністративне провадження № К/9901/59673/18) дійшов висновку, 
що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (пункт 49). Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких 
є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (пункт 52). Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (пункт 56).
 
Відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що позивач не зазнав страждань та приниження, а отже, і не свідчить про те, що моральної шкоди 
не завдано.
 
У практиці Європейського суду з прав людини порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються 
як такі, що завдають моральної шкоди (рішення у справі «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року, заява № 29979, пункти 86, 89, рішення у справі «Антоненков та інші проти України» від 22 листопада 2005 року, заява 
№ 14183/02, пункт 71).
 
Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, 
що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків 
у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди.
 
Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який 
її розмір.
 
При цьому слід виходити з презумпції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (статті 3, 19 Конституції України).
 
Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами статті 1167 ЦК України, відповідно до частини першої якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
 
Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок 
її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом (частина друга статті 1167 ЦК України).
 
У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставини справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.
 
Відповідно до статей 1173, 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування або їх посадовою (службовою) особою при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. 
 
При розгляді позовів фізичних чи юридичних осіб про відшкодування завданої шкоди рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження суди повинні враховувати, що в таких справах відповідачами є держава в особі відповідних органів державної виконавчої служби, що мають статус юридичної особи, в яких працюють державні виконавці, та відповідних територіальних органів Державної казначейської служби України.
 
Підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди у такому випадку є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини.
 
Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, 
що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби.

Колегія суддів погоджується з висновками судів про відмову у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, оскільки сам по собі факт визнання незаконними дій державного виконавця щодо не направлення копії постанов від 14 липня 2015 року про відкриття виконавчого провадження, 
не свідчать про завдання позивачу моральної шкоди та про наявність підстав для її відшкодування.
 
Посилання у касаційній скарзі на те, що судом застосовано норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові від 03 жовтня 2019 року у справі № 642/6675/18, на увагу не заслуговують, оскільки висновок викладений у справі від 03 жовтня 2019 року у справі № 642/6675/18 не суперечить висновкам, викладеним в ухвалених у цій справі рішеннях.
 
Аргумент касаційних скарг про те, що суди не врахували висновків зроблених 
в постановах від 25 листопада 2020 року у справі № 522/18188/17, від 17 січня 2020 року у справі № 340/1018/19, від 03 жовтня 2019 року у справі № 642/6675/18, від 25 березня 2020 року у справі № 175/3995/17-ц, № 757/44693/15-ц, № 631/2406/15-ц, № 554/13475/15-ц, № 916/1605/15-г, № 360/108/15-г, № 759/4881/16-ц, № 592/3390/19, № 903/486/16, від 04 грудня 2019 року у справі № 161/1372/16-к, від 30 січня 2018 року у справі № 331/5300/14, від 18 квітня 2018 року в справі № 753/11000/14-ц, 
від 27 листопада 2018 року у справі № 905/1227/17, № 589/2313/18, 
від 27 лютого 2020 року у справі № 592/11194/14-ц необґрунтовані, оскільки вони зроблені за інших встановлених обставин справи і не суперечать висновкам, зробленим садами у цій справі.
 
Висновки за результатами розгляду касаційних скарг
 
Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені судові рішення ухвалені без додержання норм процесуального права. У зв`язку 
з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржені судові рішення - без змін.
 
Керуючись статтями 400, 401 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.
 
Рішення Київського районного суду м. Одеси від 28 лютого 2020 року 
та постанову Одеського апеляційного суду від 23 грудня 2020 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту 
її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                                           С. Ю. Бурлаков
 
                                                                                                                        В. М. Коротун
 
                                                                                                                        М. Є. Червинська