ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 826/20260/16                                        Прізвище судді (суддів) першої інстанції: 
                                                                      Кармазін О.А., Катющенко В.П., Скочок Т.О.

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И

05 серпня 2021 року                                                                                            м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого - судді          Костюк Л.О.;                    
суддів:                                Бужак Н.П., Кузьменка В.В.;
за участю секретаря:      Несін К.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника Громадянина Сомалі ОСОБА_1 - Зембри Євгена Євгеновича на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від     08 квітня 2021 року (розглянута в порядку письмового провадження, м. Київ, дата складання повного тексту рішення - відсутня) у справі за адміністративним позовом Громадянина Сомалі ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби в місті Києві Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування наказу і рішення, зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2016 року, Громадянин Сомалі ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Головного управління Державної міграційної служби в місті Києві (02152, м. Київ, вул. Березняківська, 4-А, код ЄДР: 37768863) (далі - відповідач - 1, ГУ ДМС в м. Києві) та Державної міграційної служби України (01001, м. Київ, вул. Володимирська, 9, код ЄДР: 37508470) (далі - відповідач - 2, ДМС України) в якому просить суд:
1)          визнати протиправним та скасувати наказ ГУ ДМС в м. Києві від 31.08.2016 № 470, відповідно до якого видано повідомлення від 31.08.2016 №199 про відмову в оформленні документів для вирішення питань про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Сомалі ОСОБА_1 ;
2)          визнати неправомірним та скасувати рішення ДМС України від 22.11.2016 № 63-16 про відхилення скарги громадянина Сомалі ОСОБА_1 на рішення ГУ ДМС в м. Києві про відмову в оформленні документів для вирішення питань про визнання громадянина Сомалі ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;
3)          зобов`язати ДМС України повторно розглянути заяву громадянина Сомалі ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні відповідно до вимог чинного законодавства.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає наступне.
Позивач є громадянином Сомалі, а тому маючи обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань в ситуації внутрішнього збройного конфлікту та систематичного порушення прав людини і переслідування з боку терористичного угрупування Аль-Шабааб , не може повернутися до країни походження - Сомалі.
За твердженнями позивача, враховуючи вище зазначене, ним було подано до ГУ ДМС в м. Києві належним чином оформлену та обґрунтовану заяву-анкету про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
05.09.2016 позивач отримав повідомлення від 31.08.2016 № 199 про відмову в оформленні документів для вирішення питань про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Сомалі ОСОБА_1 дане повідомлення було прийнято на підставі наказу ГУ ДМС в м. Києві від 31.08.2016 №470.
Позивач наголошує, що відмова мотивована необґрунтованістю поданої заяви, а саме, відсутністю побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також недоведеністю загрози життю, безпеці чи свободі в країні походження, через побоювання застосування щодо позивача смертної кари, або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання.
Позивач не погоджуючись із такими твердженнями відповідача - 1, подав до ДМС України скаргу на наказ ГУ ДМС в м. Києві від 31.08.2016 № 470.
Рішенням ДМС України від 22.11.2016 № 63-16 відхилено скаргу громадянина Сомалі ОСОБА_1 від 31.08.2016 на наказ ГУ ДМС в м. Києві від 31.08.2016 № 470.
Позивач вважає рішення відповідачів протиправними та просить суд задовольнити позов у повному обсязі.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від     08 квітня 2021 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено у повному обсязі.
Не погоджуючись з зазначеним судовим рішенням, представником позивача подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції як таке, що постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права, та прийняти нове, яким позов задоволити. 
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження, як це передбачено ст. 311 КАС України.
28 липня 2021 року на поштову адресу Шостого апеляційного адміністративного суду від Центрального міжрегіонального управління  Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області надійшла заява про залучення до участі у справі №826/20260/16 правонаступника Головного управління Державної міграційної служби в місті Києві Державної міграційної служби України - Центрального міжрегіонального управління  Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області.
Зазначене вище клопотання обґрунтоване тим, що Центральне міжрегіональне управління  Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області є правонаступником майна, прав та обов`язків УДМС у Київській області та ГУ ДМС України в м. Києві.
Так, питання щодо процесуального правонаступництва регулюється положеннями ст.52 КАС України.
Надаючи правову оцінку заяві Центрального міжрегіонального управління  Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про залучення до участі у справі №826/20260/16 правонаступника Головного управління Державної міграційної служби в місті Києві Державної міграційної служби України - Центрального міжрегіонального управління  Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області у зв`язку із зміню процесуального правонаступництва, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Так, суд апеляційної інстанції зазначає, що до зазначеної вище заяви заявником не надано всіх підтверджуючих установчих документів на підставі яких здійснено правонаступництво.
Відтак, Центральним міжрегіональним управлінням  Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області належним чином не підтверджено наявність підстав, визначених ст. 52 КАС України, для здійснення заміни відповідача її правонаступником. 
У зв`язку з цим колегія суддів вважає за необхідне відмовити у задоволенні заяви щодо залучення чи заміни відповідача у справі, а саме з Головного управління Державної міграційної служби в місті Києві Державної міграційної служби України на Центральне міжрегіональне управління  Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню та погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог, з огляду на наступне.
Як встановлено судом першої інстанції, що 10.08.2016 громадянин Сомалі ОСОБА_1 звернувся до ГУ ДМС в м. Києві із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, на території України перебуває нелегально. ОСОБА_1 звернувся до органів міграційної служби України вдруге. До органів міграційних служб інших країн не звертався.
Згідно особової справи, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин Сомалі, народився в Сомалі, в м. Ав Дхігл, одружений, за національністю - сомалієць, клан Шейкхаль, за віросповіданням - мусульман суніт. Одружений з гр. Сомалі ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (справа №2016KYIV0075). Позивач має доньку - гр. Сомалі ОСОБА_5 , яка народилась в м. Одеса ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Країну постійного місця проживання покинув в 2009 році, на машині. Затримувався в наступних транзитних пунктах: Аддис-Абеба, Ефіопія з 2009 року по 21.10.2014 рік, Росія 21 - 24 жовтня 2014 рік.
В грудні 2014 року звертався до Управління у справах іноземців та осіб без громадянства головного управління Державної міграційної Служби України в Одеській області, проте отримав відмову.
В політичних, релігійних, військових або громадських організаціях у країні постійного проживання ні ОСОБА_5 , ні його члени сім`ї не перебували, до інцидентів із застосуванням фізичного насильства, які були пов`язані з расовою національністю, релігійною належністю, політичними поглядами причетним не був.
Згідно заяви-анкети ОСОБА_5 в армії не служив та не являється військовозобов`язаним.
Також, в заяві-анкеті ОСОБА_5 зазначив, що в серпні 2008 році був затриманий за журналістську діяльність, проте не зазначив про характер зафіксованого порушення та його кваліфікацію, чи був винесений вирок чи будь-яке інше покарання. 
Колегією суддів встановлено, що в заяві-анкеті ОСОБА_5 як причину виїзду з країни постійного проживання зазначив наступне:
«Я лишив Сомалі, тому що там війна і порушуються права людей, а зокрема і права журналістів. В 2009 році я працював над статтею щодо порушення прав журналістів в Сомалі і через це на мене створювався тиск зі сторони уряду, а згодом і зі сторони Аль Шабааб , які також мене вважали шпигуном та погрожували знищити мене, оскільки я працював вільним журналістом. Я поїхав в Ефіопію в 2009 році і продовжив свою освіту та працював тележурналістом. В Ефіопії в 2014 році я одружився з дівчиною із Сомалі з іншого клану, що є забороненим, тому ми не можемо повернутися в Сомалі.».
ГУ ДМС в м. Києві наказом від 31.08.2016 № 470 наказало Управлінню з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в м. Києві відмовити в оформленні документів громадянину Сомалі ОСОБА_1 для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Вказаний наказ прийнятий відповідно до статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та на підставі висновку головного спеціаліста відділу з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції.
31.08.2016 ОСОБА_1 подав скаргу на наказ ГУ ДМС в м. Києві від 31.08.2016 № 470.
Рішенням ДМС України від 22.11.2016 №63-16 відхилено скаргу ОСОБА_1 на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до ч. 5 ст. 12 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та пп. «б» пункту 8.3 розділу VIII Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 № 649 та зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 05.10.2011 за № 1146/19884.
Позивач, вважаючи протиправним спірні рішення, звернувся з даним позовом до суду.
Надаючи правову оцінку обставинам та матеріалам справи, а також наданим додатковим поясненням та запереченням сторін, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Основними нормативно-правовими актами, які регулюють спірні правовідносини є: Конвенція про статус біженців 1951 року, Протокол щодо статусу біженців 1967 року та Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».
Згідно із визначенням, наведеним в п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (тут і далі в редакції, чинній на момент винесення спірного рішення) біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.
Виходячи зі змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та названої правової норми, поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких, особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або якщо особа не має визначеного громадянства за межами країни свого попереднього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.
В п. 13 ч.1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка потребує додаткового захисту визначається як особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.
Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.
Рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту (ч. 1 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»).
Частиною шостою статті 5 цього ж Закону встановлюється, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.
Статтею 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» визначено порядок розгляду заяви після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Так, зокрема, розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.
Працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником.
Співбесіда із заявником проводиться за правилами, встановленими частинами другою і третьою статті 8 цього Закону
Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, спільно з органами Служби безпеки України проводить перевірку обставин, за наявності яких заявника не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абзаців другого - четвертого частини першої статті 6 цього Закону (ч.6 ст.9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»).
Відповідно до ч.8 ст.9 названого Закону у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, поданої заявником, необхідності у встановленні справжності і дійсності поданих ним документів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, має право звертатися з відповідними запитами до органів Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об`єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, заява якої розглядається. Такі звернення розглядаються у строк, визначений законодавством України.
Після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (ч.11 ст.9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»).
Згідно частини 12 названої статті особова справа заявника разом з письмовим висновком надсилається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, для прийняття остаточного рішення за заявою.
Положеннями ч.5 ст. 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачено, що за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Відповідно до Директиви Європейського Союзу 2004/83/ЄС «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації та статусу громадян третіх країн та осіб без громадянства у якості біженців або як осіб, що потребують іншої форми міжнародного захисту та змісту захисту, який надається», які використовуються у практиці Європейського Суду з прав людини, відповідно до яких заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови:
- заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву;
- усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів;
- твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою;
- заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутні поважної причини для подання такої заяви;
- встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.
Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців (далі - Керівництво) особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.
Згідно із Позицією УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців» від 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.
За твердженнями представника відповідачів, що не заперечується позивачем, після прибуття ОСОБА_1 на територію України у 2014 році ним подавалася заява про визнання його біженцем, за результатами розгляду якої був прийнятий наказ Управлінням у справах іноземців та осіб без громадянства головного управління Державної Міграційної Служби України в Одеській області від 16.12.2014 №235 про відмову у оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Одеським окружним адміністративним судом в постанові від 02.03.2015 № 815/68/15, залишеній без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 24.06.2015, встановлено відповідність прийнятого Управлінням у справах іноземців та осіб без громадянства головного управління Державної Міграційної Служби України в Одеській області наказу щодо позивача вимогами законодавства.
При цьому, під час розгляду даної справи позивачем не надано жодних доказів того, що під час подачі заяви 10.08.2016 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, ним надано нові докази та пояснення щодо підстав звернення з такою заявою.
Як свідчать обставини справи, у своїй заяві до ГУ ДМС в м. Києві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту заявник зазначив, що виїхав з Сомалі з причин побоювань стати жертвою переслідувань з боку терористичного угрупування «Аль-Шабааб», а також через загальнопоширене насильство в ситуаціях внутрішнього збройного конфлікту та систематичного порушення прав людини.
Зокрема, як слідує з протоколу співбесіди від 31.08.2016, позивач повідомив, що побоюється переслідувань з боку терористичного угрупування «Аль-Шабааб» у зв`язку з тим, що він писав статті на тему проблем громадян Сомалі. В той же час позивачем зазначено, що журналістом він ніколи не був, а написані статті були вилучені сомалійською армією (а.с. 80). Також, позивач повідомив, що не хотів їхати до України, так як вони з дружиною хотіли потрапити до країн Євросоюзу, проте у них це не вийшло і тому вони вирішили залишитися в Україні (а.с. 79).
Колегія суддів вважає за необхідним також наголосити на тому, що після виїзду з країни громадянської належності і до прибуття на територію України, позивач перебував на території третіх безпечних країн.
В силу імперативних положень абзацу 6 частини 1 статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).
Згідно з частиною 22 статті 1 цього ж Закону «третя безпечна країна» - це країна, в якій особа перебувала до прибуття в Україну, крім випадків транзитного проїзду через територію такої країни, і могла звернутися з клопотанням про визнання біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту.
Зі змісту протоколів співбесіди із позивачем вбачається, що у 2009 році із Сомалі він виїхав до Ефіопії, а саме: у місто Адіс-Абеба на автобусі. На території Ефіопії позивач перебував до 2014 року, тобто майже 5 років, після чого вилетів до Російської Федерації. На території Російської Федерації заявник перебував декілька днів, після чого автомобілем перетнув кордон з Україною нелегально.
З матеріалів справи не вбачається, що позивач звертався до міграційної служби РФ, як безпечної країни.
Таким чином, позивач досить тривалий час перебував у третіх безпечних країнах та мав нагоду звернутися за захистом, однак не скористався своїм правом, що ставить під сумнів його можливе переслідування чи погрози на його адресу в країні постійного проживання. При цьому, вказуючи на переслідування з боку угрупування «Аль-Шабааб», доказів функціонування вказаної організації на території Ефіопії та в тому числі Російської Федерації позивачем не надано.
При цьому, варто зауважити, що в протоколі співбесіди від 31.09.2016 позивач зазначив, що в Ефіопії йому нічого не загрожувало.
В той же час, згідно з додатком до Конвенції про статус біженців 1951 року Ефіопія ратифікувала Конвенцію та Протокол 10 листопада 1969 року. Доказів невідповідності Ефіопії, в якій позивач з дружиною прожили майже 5 років, умовам, визначених Законом для третьої безпечної країни, позивачем не наведено, зокрема, інформації з доповідей Генерального Секретаря Ради Безпеки ООН з приводу порушень прав біженців та осіб, які потребують додаткового захисту, щодо Ефіопії та ін.
Отже, з урахуванням імперативних приписів абзацу 6 частини 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», позивач не може бути визнаний біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, як особа, яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні.
Також, колегія суддів відхиляє твердження позивач стосовно того, що наведені відповідачем інформативні джерела такі як: ІНФОРМАЦІЯ_6, ІНФОРМАЦІЯ_4 та ІНФОРМАЦІЯ_5 - не відносяться до незалежних джерел в розумінні постанови Пленуму ВАСУ від 25.06.2009 №1, оскільки відповідно до п.10 постанови Пленуму ВАСУ від 25.06.2009 № 1, крім того, при розгляді зазначених справ судам слід ураховувати, що підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 7 вересня 2011 року №649, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.
Отже, досліджена відповідачем інформація про країну походження позивача взята з сайтів: ІНФОРМАЦІЯ_6, ІНФОРМАЦІЯ_4 та ІНФОРМАЦІЯ_5 , які можна віднести до засобів масової інформації.
Аналізуючи наявну у матеріалах справи інформацію по країні походження позивача, очевидно, що твердження позивача щодо військових дій та перебування «Аль-Шабааб» на території його країни громадянської належності на період виїзду є правдоподібними, натомість його твердження щодо персональної загрози від представників терористичного угрупування «Аль-Шабааб» - суперечливими, неправдоподібними та недоведеними.
В обґрунтування позовних вимог позивачем надано відомості, які не підтверджують факту переслідування позивача або його побоювань стати жертвою переслідувань чи розумної можливості того, що позивачу буде заподіяно шкоду або неприйнятні страждання у разі його повернення до країни громадянської належності та, відповідно, не доводять наявності підстав, передбачених законодавством, для надання позивачу статусу біженця або визнання його особою, яка потребує додаткового захисту.
Також відсутні підстави для висновку про наявність переслідувань або утисків відносно нього, зокрема з боку угрупування Аль-Шабааб , що відповідали б вимогам пунктів 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».
Таким чином, виходячи з аналізу обставин справи у їх сукупності, колегія суддів погоджується з висновками відповідача про відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту в Україні, згідно з визначенням п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».
Так, згідно із визначенням, наведеним в ч. 1 ст. 73 Кодексу адміністративного судочинства України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина 2 статті 74 Кодексу адміністративного судочинства України).
Достовірними, в силу ч. 1 ст. 75 Кодексу адміністративного судочинства України, є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Згідно ч. 1 ст. 76 Кодексу адміністративного судочинства України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
В той же час, згідно статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.
Отже, під час розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби обґрунтовано встановив, що заявлена позивачем інформація носить загальний характер і не містить відомостей про події переслідувань та утисків на Батьківщині його особисто або членів його сім`ї за релігійною чи іншою ознакою.
Зважаючи на те, що позивач вже звертався до органів ДМС із заявою про надання йому статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, а також відмови у задоволенні такої заяви у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених п.п. 1 чи 13 ч.1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а також підтвердження правомірності такого рішення у судовому порядку, суд приходить до висновку про наявність у відповідача-1 правових підстав для прийняття наказу про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Таким чином, підсумовуючи викладене у сукупності, в контексті викладених норм права та обставин справи, суд приходить до висновку, що спірне рішення винесене відповідачами з урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії) та без порушень принципів розсудливості, запобігання несправедливої дискримінації, пропорційності, зокрема, з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямовані ці рішення.
Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції в повній мірі досліджено обставини справи на підставі яких суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що позов є таким, що не підлягає задоволенню.
Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
Згідно з ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень     та     у спосіб, що визначені     Конституцією     та     законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод     та     інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Згідно з ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Зі змісту частин 1-4 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.                    
Згідно з п.1 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.                    
З урахуванням вище викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду першої інстанції - без змін.
Керуючись ст.ст. 241, 242, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу представника Громадянина Сомалі ОСОБА_1 - Зембри Євгена Євгеновича - залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від     08 квітня 2021 року - без змін.  
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, проте на неї може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду в порядку та строки, передбачені ст. 329 КАС України.

Головуючий суддя:                                                                      Л.О. Костюк          
          
Судді:                                                                                                      Н.П. Бужак,

                                                                                                    В.В. Кузьменко