Ухвала
Іменем України 
11 серпня 2021 року
м. Київ
справа № 221/7611/18
провадження № 51- 3451 ск 21 
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати 
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                        ОСОБА_1 ,
суддів                                    ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув  касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 на вирок Волноваського районного суду Донецької області від 18 грудня 2020 року та ухвалу Донецького апеляційного суду від 14 квітня 2021 року щодо засудженої ОСОБА_5 ,    ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки України, мешканки АДРЕСА_1 , зареєстрованої за адресою:  АДРЕСА_2 , раніше не судимої. 
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами 
першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком  Волноваського районного суду Донецької області від 18 грудня 2020 року  ОСОБА_5 засуджено за ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі – КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк три роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк три роки.
Ухвалою Донецького апеляційного суду від 14 квітня 2021 рокувирок щодо ОСОБА_5 залишено без змін.
ОСОБА_5 визнано винуватою в тому, що вона 23 вересня 2018 року, приблизно о 10:35, перебуваючи на службі відповідно до дислокації сил та засобів роти № 4 батальйону управління патрульної поліції в Донецькій області Департаменту патрульної поліції України, в денну зміну у складі екіпажу «К-Чайка-4», діючи на порушення вимог п.п. «б» п. 2.3.  Правил дорожнього руху (далі - ПДР), відповідно до якого для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов?язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну,  стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі, керуючи технічно справним автомобілем марки «TOYOTA PRIUS», належним Департаменту патрульної поліції, та здійснюючи рух по проїзній частині вул. Центральної зі сторони вул. Ювілейної в напрямку вул. 1-го Травня в м. Волновасі Донецької області, неуважно стежила за дорожньою обстановкою, на підставі наказу Департаменту патрульної поліції № 1110 від 01 червня 2016 року (зі змінами внесеними наказом Департаменту патрульної поліції № 4362 від 20 вересня 2018 року). 
При цьому рухаючись у вказаному напрямку по проїжджій частині вул. Центральної, під`їжджаючи до нерегульованого пішохідного переходу, який знаходиться поблизу магазину «АТБ - маркет», розташованого за адресою: вул. Центральна, буд. 34, м. Волноваха, Донецька область, ОСОБА_5 , діючи необережно,  порушуючи вимоги п. 18.1 ПДР, проявляючи злочинну самовпевненість, легковажно розраховуючи на запобігання дорожньо-транспортної події, неуважно стежачи за дорожньою обстановкою та відповідно не реагуючи на її зміни, але маючи об`єктивну можливість спостерігати за дорожньою обстановкою та бачити пішохода ОСОБА_6 , яка приблизно о 10:35 перетинала проїзну частину вул. Центральної по нерегульованому пішохідному переходу (рухаючись зліва направо щодо напрямку руху транспортного засобу), своєчасно не вжила заходів для зниження швидкості або зупинки керованого нею автомобіля, виїхала на межі дорожньої розмітки 1.14.1 «Зебра», яка позначає нерегульований пішохідний перехід, де передньою частиною вказаного транспортного засобу здійснила наїзд на потерпілу ОСОБА_6 .
Внаслідок даної дорожньо-транспортної подіїпотерпілій ОСОБА_6 заподіяно тілесні ушкодження у вигляді відкритої черепно-мозкової травми, від яких вона померла   ІНФОРМАЦІЯ_2 в реанімаційному відділенні Волноваської ЦРЛ.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
Ухвалою колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 19 липня 2021 року касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 залишено без руху із наданням строку для усунення недоліків – п`ятнадцять днів із дня отримання копії ухвали.
У зазначений строк захисник ОСОБА_4 звернувся до касаційного суду зі скаргою на виконання ухвали Верховного Суду, в якій ставить  питання про перегляд у касаційному поряду судових рішень щодо ОСОБА_5  з підстави невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченої через суворість, просить судові рішення змінити в частині призначеного ОСОБА_5 покарання, звільнивши її від відбування основного покарання у виді позбавлення волі на строк три роки з випробуванням з іспитовим строком тривалістю три роки та з позбавленням права керувати транспортним засобом на строк три роки. Вважає за необхідне скаргу розглянути з його участю.
На обґрунтування своїх доводів у частині невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченої захисник у скарзі зазначає про те, що:
? судом першої інстанції не враховано думку сторони обвинувачення та сторони захисту  про призначення обвинуваченій покарання у виді позбавлення волі на строк чотири або п`ять років зі звільненням від покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю три роки та з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк три роки;
?  суд першої інстанції не достатньо врахував  положення статей 50, 65 КК, принципи справедливості, пропорційності та індивідуалізації покарання, роз`яснення, які містяться в п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України (далі – ВСУ) № 14 від 23 грудня 2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», не  зважив на  дані про особу обвинуваченої і конкретні обставини у провадженні та не застосував положення ст.75 КК, оскільки виправлення ОСОБА_5 можливе без ізоляції від суспільства;

?  суд не врахував поведінки потерпілої, яка порушила ПДР, про що зазначалось стороною захисту;
?  не враховано того, що обвинувачена при виконанні своїх посадових обов`язків поліцейського керувала транспортним засобом з невеликою швидкістю – 30 км/год, на далекій відстані від пішохідного переходу, при цьому відволікалась на осіб, між якими була бійка і які порушували публічний порядок, та вчинила наїзд на потерпілу, через нетривалий професійний досвід роботи  – шість місяців та водійський досвід близько одного місяця, п`ятнадцять змін чергування порушила правила безпеки дорожнього руху, спричинивши  тяжкі наслідки;
?  судом не враховано того, що ОСОБА_5 має матір, у якої третя група інвалідності, неповнолітню сестру 2006 року народження, якій допомагає у навчанні та забезпечує матеріально, батько обвинуваченої помер у 2016 році;
? не враховано того, що обвинувачена щиро шукала шляхи примирення з потерпілими, висловлювала їм співчуття, неодноразово вибачалась перед ними, щиро покаялася, добровільно відшкодувала матеріальну шкоду: витрати на лікування потерпілої ОСОБА_6 під час її перебування в лікарні в сумі 1318,75 грн, витрати на поховання в сумі 14 597,40 грн, виготовлення і установлення пам`ятника на загальну суму 48 166 грн, на час постановлення вироку частково відшкодувала потерпілим моральну шкоду в сумі по 27 000 грн кожному, на даний час відшкодувала моральну шкоду в сумі по 31 500 грн кожному, при цьому цивільні позови у справі до відповідача Департаменту патрульної поліції за клопотанням потерпілих залишено без розгляду;
? не враховано судом першої  інстанції того, що після вчинення кримінального правопорушення 26 квітня 2019 року відповідно до наказу о/с начальника ДПП НП України обвинуваченій присвоєно чергове спеціальне звання сержанта поліції,  впродовж двох років нею не було вчинено жодного адміністративного чи кримінального правопорушення, ступінь її суспільної небезпечності значно зменшився;
?  суд, врахувавши думку потерпілих щодо призначення обвинуваченій найбільш суворого виду покарання у виді позбавлення волі, що, на думку сторони захисту,  ґрунтується на бажанні помсти, не зважив на безпідставне посилання потерпілих на керування ОСОБА_5 автомобілем зі швидкістю 100 км/год і вчинення злочину нею умисно, які проявляли до обвинуваченої особисту неприязнь та погрози через мережу Інтернет, та не врахував, що під час судових дебатів і висловлення останнього слова обвинуваченою  потерпілі принижували її гідність і ображали в присутності суду, сторони обвинувачення та інших учасників судового засідання, про що є підтвердження на технічному записі судового процесу;
– керуючись положеннями статей 405, 407 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК), суд апеляційної інстанції залишив без задоволення апеляційну скаргу сторони захисту, при цьому не перевірив належним чином усіх наведеніхих у ній доводів на підтвердження наявності обставин для застосування до обвинуваченої положень ст. 75 КК, не зазначив в ухвалі відповідей на доводи та мотивовані підстави визнання їх необґрунтованими.
Мотиви Суду
Висновки суду про доведеність винуватості  ОСОБА_5 та правильність кваліфікації її дій у касаційній скарзі захисником не оскаржуються. Доводи у скарзі щодо невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченої, на думку Суду, є необґрунтованими на таких підставах.
Відповідно до вимог ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання. 
Згідно із положеннями ст. 75 КК, якщо суд при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням. 
Як убачається з вироку, суд першої інстанції при призначенні ОСОБА_5 покарання врахував обставини, що пом`якшують покарання, якими визнав її щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину та часткове відшкодування спричиненої потерпілим шкоди. При цьому судом враховано молодий вік обвинуваченої, нетривалий досвід у керуванні транспортними засобами  та дані про її особу, яка раніше не судима, неодружена, працевлаштована, за місцем проживання та служби характеризується позитивно, на обліку в лікарів не перебуває,  після вчинення кримінального правопорушення надавала допомогу на лікування потерпілої, на її поховання, придбання і установлення пам`ятника, частково відшкодувала моральну шкоду, про що підтвердили потерпілі ОСОБА_7 і ОСОБА_8 , що підтверджено також відповідними касовими чеками, квитанціями, поштовими переказами.
Разом з цим судом також враховано:
? ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст.12 КК належить до категорії тяжких злочинів;
?  що ОСОБА_5 обвинувачувалася у вчиненні тяжкого злочину, обіймаючи посаду поліцейського, на яких відповідно до посадової інструкції (т.1, а.п. 206) покладено обов`язок забезпечення публічної безпеки та порядку, контролю за дотриманням правил дорожнього руху; допустила грубе порушення правил дорожнього руху, які спричинили тяжкі наслідки,  – смерть потерпілої особи. 
Крім того, суд першої інстанції,  врахувавши думку потерпілих осіб, які при призначенні покарання обвинуваченій просили застосувати найбільш суворий вид покарання, пов`язаний із позбавленням волі, та усі вищезазначені обставини, дійшов висновку, що виправлення та перевиховання обвинуваченої неможливе без ізоляції її від суспільства, а тому вважав за необхідне призначити ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі на мінімальний строк та в межах, встановлених санкцією статті Особливої частини КК з призначенням додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, що буде необхідним та достатнім для попередження вчинення нею нових злочинів і відповідатиме вимогам ст.65 КК.
У суді апеляційної інстанції кримінальне провадження переглядалось за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_4 та сторони обвинувачення, під час його розгляду суд належним чином перевірив й спростував доводи апеляційної скарги сторони захисту, які аналогічні доводам касаційної скарги, про що зазначив в ухвалі відповідні мотиви.
Так, захисник в апеляційній скарзі не погоджувався з вироком суду першої інстанції  у зв`язку з призначенням обвинуваченій суворого покарання, просив врахувати пом`якшуючі покарання обставини, дані про її особу, конкретні обставини у провадженні, відшкодування обвинуваченою матеріальної і моральної шкоди та застосувати до неї положення ст. 75 КК.
Як убачається з ухвали, суд апеляційної інстанції, визнавши необґрунтованими доводи апеляційної скарги сторони захисту, врахував положення статей  12, 50, 65 КК, рекомендації, що містяться в пунктах 2 і 3 постанови Пленуму  ВСУ № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання»,  та  практику Європейського суду з прав людини, яка відповідно до вимог ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики ЄСПЛ» при розгляді справ застосовується як джерело права. При цьому суд в ухвалі послався, у тому числі, на рішення ЄСПЛ у справі «Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року, у якому зазначено, що складовим елементом принципу верховенства  права  є очікування  суспільством  від  суду застосування до кожного  злочинця  такого  покарання,  яке суд вважає  пропорційним тяжкості  порушених  суспільних  інтересів,  їх  наслідкам  з урахуванням   всіх   установлених судом  обставин  конкретного провадження. 
Перевіряючи законність та обґрунтованість вироку суду першої інстанції в межах апеляційної скарги захисника, суд апеляційної інстанції не знайшов підстав для призначення обвинуваченій покарання з випробуванням із застосуванням положень  ст.75 КК та зазначив в ухвалі, що вид та розмір призначеного покарання  ОСОБА_5 за вироком суду першої  інстанції належним  чином  мотивовані  та узгоджуються з положеннями статей 50, 65 КК.
Приймаючи рішення за  апеляційними вимогами  учасників кримінального провадження в частині призначеного обвинуваченій покарання, суд апеляційної інстанції врахував, що: 
?   ОСОБА_5  вчинила тяжкий необережний злочин, допустила грубе порушення ПДР із настанням тяжкого наслідку – смерті потерпілої особи, обіймаючи посаду поліцейського, на яких відповідно до посадової інструкції покладено обов`язок забезпечення публічної безпеки та порядку, контролю за ПДР, що вона раніше не судима, неодружена, працевлаштована,  за  місцем проживання та служби характеризується позитивно, на обліку в медичних закладах не перебуває;
?  до пом`якшуючих покарання обставин згідно із положеннями  ст. 66 КК належить її щире каяття у вчиненому злочині,  активне сприяння  розкриттю злочину та добровільне  відшкодування шкоди, завданої потерпілим;
?   учасниками судового розгляду підтверджено, що  після вчинення злочину обвинувачена  вибачилась перед потерпілими, добровільно надала їм допомогу на лікування  їх матері , відшкодувала витрати на поховання, придбання та установку пам`ятника, частково відшкодувала завдану  шкоду в сумі  25 000 грн  кожній потерпілій, чого останні не заперечують;
?  відшкодування шкоди обвинуваченою  об`єктивно підтверджується також  чеками, квитанціями, поштовими переказами; 
?   ОСОБА_5 продовжує відшкодовувати  завдану шкоду  потерпілим після ухвалення  вироку  судом;
?   обвинувачена молодого віку, її сім`я складається з матері – інваліда третьої  групи та неповнолітньої сестри,  2006 року народження, а  також  вона має нетривалий  досвід  керування  транспортним засобом;
?  не встановлено обставин, обтяжуючих покарання в межах положень ст.67 КК,
та дійшов висновку, що всі ці обставини  свідчать про дієве, щиросердне каяття обвинуваченої  у вчиненому злочині та  очевидне бажання спокутувати вину перед потерпілими та суспільством.
Беручи до уваги думку потерпілих, які наполягали  на призначенні  ОСОБА_5   покарання  у виді позбавлення волі, та  враховуючи, що протиправні дії обвинуваченої, зокрема грубе порушення вимог  ПДР у вигляді наїзду на пішохода, призвели до тяжких непоправних наслідків  у вигляді смерті,  суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції щодо необхідності призначення обвинуваченій покарання в межах санкції ч.2 ст.286 КК у виді позбавлення волі на строк три роки з призначенням додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами та дійшов висновку, що призначене судом першої інстанції покарання  є законним та справедливим й таким, що відповідає  принципам  індивідуалізації  покарання,  є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченої та попередження вчинення нею нових злочинів. При цьому суд апеляційної інстанції вказав про відсутність підстав вважати призначене ОСОБА_5 покарання надмірно  суворим, про що зазначалося в  апеляційній скарзі  захисника.
Вирішуючи апеляційні вимоги, у тому числі, сторони захисту та враховуючи принципи мети покарання, визначені  положеннями ст. 50 КК, за якою покарання має на меті запобігання  вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами, суд апеляційної інстанції вказав в ухвалі про те, що призначення обвинуваченій покарання з випробуванням за встановлених у провадженні обставин негативно вплине на сприйняття суспільством, зокрема іншими водіями, необхідності дотримуватися ПДР. При цьому суд в ухвалі зауважив, що зазначені стороною захисту обставини, а саме малий професійний досвід служби обвинуваченої на посаді поліцейського, що вона відволіклась  від керування транспортним засобом перед наїздом на пішохода та невеликий водійський досвід,  не можуть розцінюватися  як реабілітуючі, виправдовуючі  або пом`якшуючі.
Урахувавши положення  ст. 414 КПК, суд апеляційної інстанції в ухвалі зазначив, що обставин, пом`якшуючих покарання або які позитивно характеризують особу обвинуваченої, які б не були предметом  розгляду та аналізу в суді першої інстанції, апеляційна скарга, в тому числі захисника, не містить. При цьому суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що  за результатами апеляційного перегляду кримінального провадження  відсутні підстави вважати, що призначені обвинуваченій основне та додаткове покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливими через суворість, а інших підстав для зміни або скасування вироку суду першої інстанції в апеляційній скарзі захисника не зазначено.      
Крім того, апеляційний суд не погодився з доводами апеляційної скарги в частині раптового з`явлення на проїзній частині потерпілої, яка не впевнилася у відсутності небезпеки для себе на порушення вимог п.п. «а»  п.4.14 ПДР, та зазначив в ухвалі про те, що цим обставинам  не надавалася оцінка слідством та судом у кримінальному провадженні, тому дійшов висновку, що такі  доводи  апеляційної скарги слід оцінювати  в контексті  встановлених  слідством  та  судом  обставин  недотримання обвинуваченою  як  водієм транспортного засобу  передбачених ПДР, що призвело до тяжких наслідків.
З урахуванням установлених судами першої й апеляційної інстанцій обставин вчинення кримінального правопорушення, ступеня його тяжкості, настання тяжких наслідків – смерті потерпілої особи, даних про особу обвинуваченої, яка допустила грубе порушення ПДР, обіймаючи посаду поліцейського, на яких відповідно до посадової інструкції покладено обов`язок забезпечення публічної безпеки та порядку, контролю за дотриманням ПДР, наполегливої думки потерпілих та їх представника під час розгляду провадження судами першої й апеляційної інстанцій щодо призначення ОСОБА_5 суворого покарання у виді позбавлення волі, доводи касаційної скарги захисника про наявність підстав для застосування до обвинуваченої положень ст.75 КК з урахуванням усіх пом`якшуючих обставин, даних про її особу, сімейного стану, її молодого віку, відшкодування нею моральної та матеріальної шкоди як під час розгляду кримінального провадження в судах, так і на даний час, у цілому не спростовують правильності висновків судів першої й апеляційної інстанцій у частині призначеного ОСОБА_5 покарання за ч. 2 ст. 286 КК у виді позбавлення волі на строк три роки, оскільки таке покарання за своїм розміром є мінімальним, передбаченим санкцією вказаної статті КК. Отже, Суд не вбачає підстав для звільнення обвинуваченої від відбування основного покарання на підставі положень ст. 75 КК. 
З урахуванням вищезазначеного Суд не має підстав вважати, що постановлені в цьому провадженні судові рішення є незаконними з огляду на порушення вимог чинного КПК або КК та відсутні підстави для висновку про невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення і особі обвинуваченої.  
На думку Суду, вирок суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду є обґрунтованими і вмотивованими. Будь-яких інших обґрунтованих доводів щодо порушень, допущених судами першої та апеляційної інстанцій, у касаційній скарзі не наведено.  Таким чином, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Прохання у скарзі захисника про розгляд касаційної скарги з його участю, може бути вирішено судом касаційної інстанції у разі прийняття рішення про відкриття касаційного провадження за скаргою, однак Суд не знайшов підстав для відкриття провадження за касаційною скаргою у цьому провадженні. 
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
постановив:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 на вирок Волноваського районного суду Донецької області від 18 грудня 2020 року та ухвалу Донецького апеляційного суду від 14 квітня 2021 року щодо засудженої ОСОБА_5 відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає. 
Судді:

ОСОБА_1                                        ОСОБА_2                          ОСОБА_3 кий