Ухвала
10 вересня 2021 року
м. Київ
 
справа № 755/48/18
провадження № 61-9861ск21 
Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Русинчука М. М. розглянувши касаційну скаргу  ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 12 квітня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Служба у справах дітей Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав,
ВСТАНОВИВ:
13 червня 2021 року ОСОБА_1 з пропуском строку на касаційне оскарження подала до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Київського апеляційного суду від         12 квітня 2021 року у вказаній справі, яка не відповідала вимогам статей 389, 392 ЦПК України.
Ухвалою Верховного Суду від 23 червня 2021 року підстави поновлення строку визнані неповажними, касаційну скаргу залишено без руху, скаржнику надано строк (десять днів з моменту отримання ухвали) для усунення недоліків. Запропоновано особі, яка подала касаційну скаргу подати докази на підтвердження наведених підстав поважності причин пропуску строку на касаційне оскарження ухвалених в цій справі судових рішень, або навести інші підстави для поновлення строку та уточнену касаційну скаргу разом з доданими до неї матеріалами, відповідно до кількості учасників справи, яка має відповідати вимогам статей 389, 392 ЦПК України.
16 липня 2021 року ОСОБА_1 надіслала заяву про усунення недоліків касаційної скарги та документи, що підтверджують дату вручення копії оскаржуваного судового рішення.
Однак, недоліки касаційної скарги, які серед іншого, стали підставою для залишення скарги без руху не усунуто.
Ухвалою Верховного Суду від 28 липня 2021 року продовжено строк для усунення недоліків касаційної скарги, встановлений ухвалою цього ж суду від 23 червня               2021 року, роз`яснено заявнику строк та попереджено про наслідки невиконання вимог ухвали.
20 серпня 2021 року (згідно штемпеля на поштовому конверті)  ОСОБА_1 надіслала заяву про виправлення недоліків касаційної скарги, в якій підставами касаційного оскарження зазначає пункти 1, 2 частини другої статті 389 ЦПК України.
Посилаючись на пункт перший частини другої статті 389 ЦПК України ОСОБА_1 зазначає, що апеляційний суд в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав»;
Посилаючись на пункт 2 частини другої статті 389 ЦПК України обґрунтовує необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Судузастосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні тим, що відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 СК України, статті 150 СК України відповідач має бути позбавлений батьківських прав. Підставою звернення до суду з цим позовом стало перешкоджання відповідача у виїзді за кордон дитини - сина на спортивні змагання, відповідач не надав жодного доказу про те, що приймає участь у вихованні та розвитку сина, крім того відповідач має заборгованість по аліментам.
Касаційна скарга підлягає поверненню з таких мотивів.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
У пункті 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав). У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні. У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.
Тлумачення вказаних норм ЦПК України дозволяє зробити висновок, що при касаційному оскарженні судових рішень, зазначених в пункті 1 частини першої статті 389 ЦПК України, на підставі пункту 2 частини другої статті 389 ЦПК України, має бути в касаційній скарзі мотивовано обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні, з чіткою вказівкою на норму права (абзац, пункт, частина статті), а також зазначенням такого правового висновку, описом правовідносин та змістовним обґрунтуванням мотивів такого відступлення.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Посилання скаржника на постанову Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав» не підлягає врахуванню як підстава касаційного оскарження за пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, постанова на яку посилається скаржник не є висновками Верховного Суду у розумінні статті 263 ЦПК України щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.
Аналіз заяви про виправлення недоліків касаційної скарги свідчить, що у ній відсутнє вмотивоване обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах і відповідно сама по собі вказівка на необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах не свідчить про обґрунтування особою, яка подала касаційну скаргу, підстав касаційного оскарження та не є виконанням вимог процесуального закону (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України). 
Коректне визначення підстав касаційного оскарження має важливе значення, оскільки суд касаційної інстанції переглядаючи у касаційному порядку судові рішення перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження (частина перша статті 400 ЦПК України), підстава (підстави) відкриття касаційного провадження зазначаються в ухвалі про відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України), в окремих випадках непідтвердження підстав касаційного оскарження може мати наслідком закриття касаційного провадження (пункти 4, 5 частини першої статті 396 ЦПК України).
Відповідно до положень частини третьої статті 185, частини другої статті 393 ЦПК України касаційна скарга вважається неподаною і повертається особі, яка її подала, якщо не усунуті її недоліки у встановлений судом строк відповідно до вказівок в ухвалі суду про залишення скарги без руху.
У встановлений судом строк та станом на 10 вересня 2021року, вимоги ухвали Верховного Суду від 23 червня 2021 року не виконані, тому касаційну скаргу належить визнати неподаною та повернути скаржнику на підставі частини третьої статті 185, частини другої статті 393 ЦПК України. 
Керуючись статтями 185, 260, 393 ЦПК України,
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 12 квітня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Служба у справах дітей Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав визнати неподаною та повернути скаржнику. 
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.
Суддя                                                                                                             М. М. Русинчук