ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
01 липня 2021 року           справа №200/1161/21-а 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді Компанієць І.Д. (суддя-доповідач),
суддів Гайдара А.В., Сіваченка І.В.,
розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1  на ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 08 квітня 2021 року по справі №200/1161/21-а  (суддя 1-ї інстанції Буряк І.В.) за позовом ОСОБА_1 до до Військової частини польова пошта НОМЕР_1 (в/ч НОМЕР_2 ) про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії, -

                                                         ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до Донецького окружного адміністративного суду із позовом до військової частини польова пошта НОМЕР_1 , в якому просив:
-визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати підйомної допомоги;
-зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу підйомну допомогу у розмірі, який визначається з окладу за основною посадою, на яку призначений військовослужбовець або яку він займав до дня прибуття військової частини (підрозділу) до нового пункту постійної дислокації, з огляду на військове звання та додаткових видів грошового забезпечення на день виникнення права на отримання підйомної допомоги.
Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 08.02.2021 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, розгляд справи визначено проводити у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).
Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 02.03.2021 позовну заяву залишено без руху, встановлено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви, а саме: надати клопотання  про поновлення строку зверення до суду з обґрунтуванням поважності підстав його пропуску.
15 березня 2021 року позивач на виконання вимог ухвали суду, надав заяву про усунення недоліків, в якій зазначив, що про право на підйомну  допомогу він дізнався 10.12.2020, а 18.12.2020 звернувся із заявою до командира (В/Ч НОМЕР_2 ) з проханням нарахувати та виплатити підйомну допомогу. Проте до теперішнього часу відповідачем не надано відповіді на звернення позивача.
Також зазначив, з посиланням на правову позицію Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 №620/4218/18, що відповідно до  Інструкції від 22.10.2001 №370 право позивача на отримання допомоги не обмежується будь-яким строком, оскільки підйомна допомога є складовою грошового забезпечення військовослужбовця.
Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 08 квітня 2021 року позов залишено без розгляду з підстав, визначених ч.3 ст.123 КАС України.
Не погодившись з судовим рішенням позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм  процесуального права, просив скасувати ухвалу суду першої інстанції, визнати поважною причину строку звернення до суду, поновити строк та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Обґрунтування апеляційної скарги. 
Доводи апеляційної скарги є аналогічними доводам, викладеним в заяві про усунення недоліків.
Крім цього, позивач, посилаючись на ч.3 ст.122 КАС, вважає, що цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до суду за захистом порушених прав.
Сторони про дату та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином, відповідно до ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції розглядає заяву у порядку письмового провадження.
Суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, встановив наступне.
Фактичні обставини справи.
Позивач з 14.06.2016 по 31.03.2017 проходив військову службу за контрактом у військовій частині польова пошта НОМЕР_3 .
Згідно наказу від 31.03.2017 №91 переведений до ВЧ польова пошта НОМЕР_1 (в/ч НОМЕР_2 ).
Відповідно до витягу з наказу командира ВЧ польова пошта НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 19.06.2017 №161 сержанта ОСОБА_1 , головного сержанта інженерно-технічної роти групи інженерного забезпечення, звільненого за пунктом «б» (за станом здоров`я) частини 6 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», який здав справи та посаду 19.06.2017, 19.06.2017 виключено зі списків особового складу частини та усіх видів забезпечення.
18 грудня 2020 року позивач звернувся до відповідача із заявою про виплату йому підйомної допомоги, яка передбачена п.1 «Інструкції про порядок виплати військовослужбовцям Збройних сил України підйомної допомоги», затвердженої наказом Міністра оборони від 22.10.2001 №370, ст.ст. 9 та 9-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Станом на 02.02.2021 позивач відповіді на вказане звернення не отримав.
Таким чином, спірні правовідносини виникли у зв`язку із не виплатою відповідачем позивачу, який перебував на військовій службі за контрактом,  підйомної допомоги у зв`язку зі зміною місця проходження військової служби.
Суд першої інстанції, залишаючи позов без розгляду, виходив з того, що підйомна допомога не є складовою грошового забезпечення військовослужбовця, спірні правовідносини належать до спорів щодо проходження публічної служби, позивач пропустив строк звернення до суду з цим позовом, визначений ч.5 ст.122 КАС України, поважні причини пропуску строку відсутні.
Оцінка суду.
Відповідно до пункту 17 статті 4 КАС України публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.
Згідно частини першої статті 2 Закону України від 25 березня 1992 року №2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон № 2232-XII) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Правовідносини, які виникають під час проходження військослужбовцем військової служби відносяться до поняття публічна служба.
Аналогічний висновок викладено Верховним Судом в постановах від 22.04.2020 у  справі №811/1664/18,  від 30.07.2020 у  справі №817/1540/17.
Згідно з частиною першою статті 5 Кодексу адміністративного судочинства Україникожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.
Відповідно до частини першої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
На підставі частини п`ятої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
При цьому встановлення процесуальних строків законом передбачено з метою дисциплінування учасників процесу та своєчасного виконання ними передбачених процесуальним законом певних процесуальних дій. 
Інститут строків у судовому процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. 
Ці строки обмежують час протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними.
Тому, якщо протягом встановленого законодавством строку особа не звернулася до суду за вирішенням спору, відповідні відносини набувають ознаки стабільності.
Строк звернення до адміністративного суду з адміністративним позовом - проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів.
При цьому, поважними причинами визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належними доказами.
Слід зазначити, що день, коли особа дізналася про порушення свого права, - це встановлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, внаслідок якої відбулося порушення їх прав, свобод чи інтересів.
Якщо цей день встановити точно неможливо, строк обчислюється з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод чи інтересів). При цьому «повинна» слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо: особа знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені.
Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.
Доказами того, що особа знала про порушення своїх прав, є, зокрема, умови, за яких особа мала реальну можливість дізнатися про порушення своїх прав.
При цьому, слід зазначити, що строк в один місяць визнано законодавцем достатнім для того, щоб особа, яка вважає, що її права, свободи чи інтереси порушено, визначилася, чи буде вона звертатися до суду із позовом щодо оскарження рішення дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень.
Вказана правова позиція щодо строків звернення до адміністративного суду викладена Верховним Судом в постанові від 23 грудня 2020 року (справа №360/4485/19).
Обґрунтовуючи поважність причин пропуску строку позивач посилається на такі обставини:
-він не був обізнаний з правом на отримання підйомної допомоги, про відповідне право йому стало відомо із телефонної розмови, що мала місце 10.12.2020;
-спеціальне законодавство (Інструкція від 22.10.2001 №370) не обмежує право позивача на отримання підйомної допомоги будь-яким строком;
-відповідно до п.2 ст.9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» до складу грошового забезпечення входять одноразові додаткові види грошового забезпечення, отже строки звернення не застосовуються.
Щодо належності підйомної допомоги до складу грошового забезпечення військовослужбовця суд зазначає наступне.
Дійсно, відповідно до частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України (далі КЗПП України)  у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Частиною третьою статті 122 КАС  України визначено, що для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Між тим, Верховним Судом неодноразово, зокрема, в постановах від 28.11.2019 у справі №802/1470/16-а, від 04.03.2020 у справі №802/1854/17-а, від 05.03.2020 у справі №802/689/16-а, від 18.03.2020 у справі №810/3476/16 зазначалося, що аналіз вимог ст.ст.9,9-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» свідчить, що підйомна допомога не входить до складу грошового забезпечення військовослужбовця, а є самостійним видом допомоги, яка виплачується за певних умов при переїзді військовослужбовців на нове місце військової служби в інший населений пункт.
Отже підйомна допомога не входить до складу грошового забезпечення військовослужбовця, що обумовлює відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин положень законодавства, які зазначають, що строки звернення до суду з таким позовом не застосовуються.
Є неприйнятним посилання позивача на правову позицію, викладену  Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 21.08.2019 у справі №620/4218/18, оскільки предметом позову у цій справі було зобов`язання військової частини нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки,  як учаснику бойових дій, яка є складовою грошового забезпечення військовослужбовця. 
Щодо неврегулювання питання строків звернення до суду Інструкцією про порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил України підйомної допомоги, затвердженої наказом Міністерства оборони від 22.10.2001 №370 (далі Інструкція №370) суд зазначає наступне.
Дійсно, Інструкцією 370 не визначено строків звернення до суду у зв`язку із невиплатою підйомної допомоги.
Між тим, як вже зазначалося, вище, частина третя статті 122 КАС України встановлює, що за відсутності спеціального регулювання застосовуються відповідні положення КАС України.
Оскільки правовідносини, які виникають під час проходження військослужбовцем військової служби відносяться до публічної службу, тому при визначення строку звернення до суду з цим позовом, підлягають застосуванню приписи частини п`ятої статті 122 КАС України, які визначають, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
Отже, позивач повинен був звернутися до суду з цим позовом у місячний строк з дня, коли дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом в постановах від 04.12.2019 справа №815/2681/17 та від 22.01.2020 справа №620/1982/19, що спірні відносини пов`язані зі звільненням з публічної служби, тому під час обчислення строку звернення до суду із позовом цієї категорії застосуванню підлягають саме положення КАС України, як норм спеціального процесуального закону.
Щодо визначення дня, коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення його права.
Відповідно до пункту 1 Інструкції №370, яка була чинна на час проходження позивачем військової служби, особам офіцерського складу (далі - офіцери), прапорщикам (мічманам) та військовослужбовцям рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом (далі - військовослужбовці, які проходять службу за контрактом), що переїхали до нового місця служби з одного населеного пункту в інший у зв`язку з призначенням на посади або зміною постійної дислокації військової частини (підрозділу) до місця постійної дислокації військової частини або підрозділу зі зміною місця проживання, виплачується підйомна допомога в розмірі місячного грошового забезпечення.
Згідно пункту 14 Інструкції №370 підйомна допомога на членів сім`ї виплачується військовою частиною, в яку призначений або де проходить службу військовослужбовець, за умови зняття з реєстрації їх за попереднім місцем проживання і реєстрації за місцем служби військовослужбовця, після надання довідки кадрового (стройового) органу про склад сім`ї (із зазначенням дати народження дітей, батьків, усиновителів), найменування населеного пункту, з якого прибула сім`я, дату прибуття сім`ї.
З 30.03.2018 року Інструкція №370 втратила чинність та замість неї наказом Міністерства оборони України 05.02.3018 року №45 затверджено Порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил України підйомної допомоги, який зареєстрований в Міністерстві юстиції України 28.02.2018 року за №247/31699 (далі – Порядок №45)
Відповідно до пункту 2 Порядку №45 право на отримання підйомної допомоги і добових для військовослужбовців виникає на дату прийняття військовослужбовцем посади та справ - для військовослужбовців, які переїхали на нове місце служби з одного населеного пункту в інший у зв`язку з призначенням на посаду.
На підставі пункту 13 Порядку №45 виплата підйомної допомоги та добових здійснюється, якщо звернення щодо їх отримання надійшли протягом трьох років із дня виникнення права на їх отримання.
Пунктом 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008 (у редакції, чинній на момент звільнення позивача) передбачено, зокрема, що після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання.
Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.
Отже, позивач повинен був дізнатись про порушення його права на виплату підйомної допомоги, в день виключення зі списків особового складу військової частини.
Як свідчать матеріали справи позивача звільнено з військової служби та виключено зі списків особового складу військової частини 19.06.2017 року.
Проте, з відповідним позовом до суду ОСОБА_1 звернувся тільки 02.02.2021 року, тобто зі спливом більш 3-х років, що значно перевищує місячний строк, визначений  ч.5 ст.122 КАС України.
В постанові від 17.09.2020 у справі №640/12324/19 Верховний Суд зазначив, що причина пропуску строку звернення до суду із адміністративним позовом може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: 1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; 2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.
Тобто, поважними причинами можуть визнаватися лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належним чином.
Між тим, матеріали справи не місять жодної обставини, яка свідчила про поважність причин неможливості своєчасного звернення позивача до суду за захистом своїх порушених прав.
Суд не приймає доводи позивача про необізнаність про право на отримання підйомної допомоги під час проходження військової служби та відразу після свого звільнення, оскільки необізнаність позивача з нормами законодавства не може свідчити про поважність причин пропуску такого строку, оскільки вказана обставина не є незалежною від його волі та не пов`язана з дійсними істотними перешкодами та труднощами. 
За виявлення належної активності та небайдужості, у позивача існувала об`єктивна можливість реалізувати своє право на звернення до суду з цим позовом у встановлений законом строк.
Аналогічна правова позиція зазначена Верховним Судом в постанові від 21.05.2020 справа №826/4444/17.
При цьому обмеження строку звернення до суду шляхом встановлення відповідних процесуальних строків, не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя (Рішення Конституційного Суду України від 13 грудня 2011 року № 17-рп/2011). 
Такі обмеження направлені на досягнення юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулюють учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків та поважати права та інтереси інших учасників правовідносин.
У пункті 45 рішення Європейського суду з прав людини Перез де Рада Каванілес проти Іспанії від 28.10.1998 року, зазначено про те, що процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання; правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності; зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані.
Згідно частини третьої статті 123 КАС України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним в заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду. 
Підсумовуючи викладене та  з огляду на те, що позивачем не наводиться будь-яких причин, які б об`єктивно та непереборно перешкоджали йому своєчасно звернутись до суду з цим позовом, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність поважних причин пропуску позивачем строку звернення до суду, що обумовлює наявність підстав для залишення позовної заяви ОСОБА_1 без розгляду.
Статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
За приписами пункту 1 частини першої статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвали судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Оскільки судом першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги правильно встановлені обставини справи, судове рішення є обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування  ухвали суду першої інстанції не вбачається.
Керуючись статтями  308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 327, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

                                                     ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1  на ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 08 квітня 2021 року по справі №200/1161/21-а  – залишити без задоволення.
Ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 08 квітня 2021 року по справі №200/1161/21-а  – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття 01 липня  2021 року та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.
Повне судове рішення складено 01 липня 2021 року.

Головуючий суддя                                                                                  І.Д. Компанієць

Судді                                                                                                  А.В. Гайдар

                                                                                                                    І.В. Сіваченко