УХВАЛА

20 серпня 2021 року 
м. Київ
справа № 420/139/21
адміністративне провадження № К/9901/28066/21 
Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Уханенка С.А. перевірив касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 11 березня 2021 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 06 липня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,
В С Т А Н О В И В:
У січні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону (далі - Спеціалізована прокуратура), в якому просив суд: визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати йому у період з 2015 по 2020 роки грошових коштів, що складають різницю між отриманим грошовим забезпеченням, додатковими видами грошового забезпечення за виконання обов`язків військовослужбовця Збройних Сил України і належними грошовими коштами згідно     Конституції     та Законів України, актів Президента України та Кабінету Міністрів України, наказів Мінфіну, наказів Офісу Генерального прокурора, наказів керівника Спеціалізованої прокуратури та зобов`язати Спеціалізовану прокуратуру нарахувати та виплатити зазначені кошти у вказаний період  відповідно до статей 81, 82  Закону України від 14 жовтня 2014 року №1697-VII «Про прокуратуру» (далі - Закон №1697-VII), статей 10-1, 15 Закону України 20 грудня 1991 року №2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон №2011-XII),     постановами Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2007 року №1294     та     від 30     серпня 2017     року №704, Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженим     наказом Міністра оборони України від 07 червня 2018 року №260 (далі - Порядок №260), а також Інструкції про порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил України підйомної допомоги, затвердженої     наказом Міністра оборони України від 22 жовтня 2001 року №370 (далі - Інструкція №370); визнати протиправною бездіяльність відповідача  щодо ненарахування та невиплати йому у період з 15 липня 2016 року по 07 серпня 2020 року посадового окладу у розмірі, передбаченому статтею 81 Закону №1697-VII, та зобов`язати вчинити певні дії, а саме: нарахувати та виплатити різницю між отриманим розміром посадового окладу і належним розміром посадового окладу (з 15.07.2015 по 31.08.2015 - 14616 грн, з 01.09.2015 по 31.12.2015 - 16536 грн, з 01.01.2016 по 30.04.2016 - 18189,60 грн, з 01.05.2016 по 30.11.2016 - 19140 грн, з 01.12.2016 по 31.12.2016 - 21120 грн, з 01.01.2017 по 31.12.2017 - 23040     грн, з 01.01.2018 по 11.10.2018 - 25372,80 грн, з 12.10.2018 по 31.12.2018 - 30447,36 грн, з 01.01.2019 по 24.09.2019     - 33194,88 грн, з 25.09.2019 по 31.12.2019 - 41493,6 грн, з 01.01.2020 по 10.09.2020 - 45403,20 грн), відповідно до статті 81 Закону №1697-VII; визнати протиправною бездіяльність Спеціалізованої прокуратури щодо невиплати йому грошової допомоги на оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення за 2016 рік відповідно до вимог статті 10-1, Закону №2011-XII та зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити різницю між отриманою грошовою допомогою на оздоровлення за 2016 рік та належною грошовою допомогою на оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення згідно положень статті 10-1 Закону №2011-XII; визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати йому грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки у загальній кількості 189 днів з урахування посадового окладу начальника відділу регіональної прокуратури (45403,20 грн), передбаченого статтею 81 Закону №1697-VII та зобов`язати нарахувати та виплатити різницю між отриманою компенсацією за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки у загальній кількості 189 днів, з урахуванням цього окладу; визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати йому грошового забезпечення за період наданої у 2020 році відпустки та компенсації за всі невикористані у 2020 році дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки у рік звільнення із застосуванням коефіцієнту 3,8 календарних дня за 60 днів відпустки згідно з пунктом 14 статті 10-1 Закону №2011-XII, пункту 3 Розділу XXXI (виплата грошового забезпечення у разі звільнення з військової служби) Порядку №260 та зобов`язати нарахувати та виплатити невиплачені кошти грошового забезпечення за указаний період.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 11 березня 2021 року позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Військової прокуратури Південного регіону України, а з 11 вересня 2020 року (після перейменування) - Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_2 грошової допомоги на оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення за 2016 рік відповідно до вимог статті 10-1 Закону №2011-XII. Зобов`язано нарахувати та виплатити позивачу різницю між отриманою грошовою допомогою на оздоровлення за 2016 рік та належною грошовою допомогою на оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення, згідно положень статті 10-1 Закону №2011-XII. В іншій частині вимог відмовлено.
Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 06 липня 2021 року скасовано рішення суду першої інстанції щодо задоволення вимог про нарахування та виплати ОСОБА_2 грошової допомоги на оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення за 2016 рік відповідно до вимог статті 10-1 Закону №2011-XII та відмовлено в позові в цій частині. В іншій частині рішення Одеського окружного адміністративного суду від 11 березня 2021 року залишено без змін.
Предметом спору у цій справі є правильність обчислення грошового забезпечення військовослужбовця військової прокуратури.
28 липня 2021 року ОСОБА_2 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 11 березня 2021 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 06 липня 2021 року, в якій, посилаючись на пункти 1, 2, 3 частини четвертої статті 328 КАС України, просить скасувати оскаржувані судові рішення та задовольнити позов. 
З 08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року №460-IХ "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ", яким унесено зміни до розділу 3 Глави 2 "Касаційне провадження", зокрема, щодо визначення підстав касаційного оскарження судових рішень та порядку їхнього розгляду.
Так, відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
За правилами частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.
Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що перелік підстав для касаційного оскарження судових рішень є вичерпним і касаційна скарга повинна бути обґрунтована виключно такими доводами. 
Вимоги до форми та змісту касаційної скарги встановлено статтею 330 КАС України, відповідно до пункту 4 частини другої якої у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328      цього Кодексу підстави (підстав). 
Пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України встановлено, що касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.
В обґрунтування касаційної скарги заявник, зокрема, вказав на застосуванням судом апеляційної інстанції норми права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду; необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права (частина перша статті 51 Бюджетного кодексу України, пункту 9 розділу «Прикінцеві положення» Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» та пункту 11 розділу «Прикінцеві положення» Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік») у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду у справах №№ 825/575/16, 806/3314/17, 807/1171/16 та 826/18228/16 та відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах щодо застосування частини восьмої статті 81 Закону №1697-VII.
Вирішуючи питання відкриття касаційного оскарження з вказаної підстави, Суд виходить з наступного.
Верховний Суд зазначає, що відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України можливе за умови зазначення у касаційній скарзі норми права щодо якої Верховним Судом висловлена правова позиція, подібності правовідносин та обґрунтування у чому саме полягає неправильне застосування судами цієї норми, з урахуванням обставин, установлених судами у цій справі.
Заявник послався на незастосування апеляційним судом висновку Верховного Суду щодо питання застосування частини восьмої статті 81 Закону №1697-VII, висловленого у справі №     640/19556/18.
Проте такі аргументи є безпідставними, оскільки предметом спору у наведеній справі була повнота виплати позивачу, як прокурору   військової прокуратури, щомісячної надбавки за вислугу років. Натомість у цій справі розмір виплати такої надбавки не був предметом спору, що, відповідно, унеможливлює відкриття касаційного провадження з підстав пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України.
Приписи пункту 2 частини четвертої  статті 328 КАС України, який заявник зазначив як чергову підставу касаційного оскарження, передбачають можливість оскарження судових рішень в касаційному порядку у разі, якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні. Проте на обгрунтування цієї підстави ОСОБА_2 вказав про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права, що регулюють питання фінансування оплати праці прокурорів та бюджетних видатків на ці цілі, але не виклав  об`єктивні підстави для відступлення від висновків Верховного Суду у наведених ним судових рішеннях у справах № 825/575/16, 806/3314/17, 807/1171/16 та 826/18228/16.
На обгрунтування підстави касаційного оскарження, передбаченої приписом пункту 3 частини четвертої  статті 328 КАС України   ОСОБА_2 зазначив, що правові позиції Верховного Суду викладені у судових рішеннях у справах № 825/575/16, 806/3314/17, 807/1171/16 та 826/18228/16 і на які послалися суди попередніх інстанцій, стосуються правовідносин, які не є подібними до правовідносин у цій справі.
Водночас, вказуючи про неправильність застосування судами попередніх інстанцій наведених ним норм матеріального права (частини 8 статті 81 Закону №1697-VII) обставиною, яка обумовила це, назвав відсутність висновку Верховного Суду, що не може бути визнано як вмотивоване викладення підстави касаційного оскарження, та не є підставою для відкриття касаційного провадження за пунктом 3 статті 328 КАС України.
ОСОБА_1 також зазначив, що касаційна скарга подається на судові рішення у справі, яку, на його думку, суди помилково розглянули за правилами спрощеного позовного провадження, що, на думку заявника, свідчить про її віднесення до категорії справ незначної складності.
Проте Верховний Суд також відхиляє такі аргументи, оскільки право суду обрати форму судочинства обмежене виключно приписами частини четвертої статті 12 КАС України. Тому розгляд справи у спрощеному позовному провадженні не свідчить про віднесення такої справи до категорії малозначних.
Інші аргументи касаційної скарги зводяться до безсистемного цитування норм законодавства, з посиланням на винятковість справи та суспільний інтерес, необхідності формування єдиної правозастосовчої практики, з посиланням на неповне з`ясування обставин справи судами першої та апеляційної інстанцій, що виключає можливість перегляду судового рішення з цих підстав судом касаційної інстанції, повноваження якого визначені статтею 341 КАС України.
Відповідно до частини третьої статті 334 КАС України в ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються, зокрема, підстава (підстави) відкриття касаційного провадження.
Частиною першою статті 341КАС України встановлено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення, зокрема, в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.
Проста констатація самого факту наявності або відсутності постанови Верховного Суду у справі з подібними правовідносинами не є достатньою підставою для обґрунтування касаційної скарги, оскільки вимагає визначення норми права, щодо якої наявний або відсутній висновок Верховного Суду та викладення обґрунтувань неправильного застосування/ не застосування цієї норми права.
Тому, лише загальні посилання на відсутність висновку Верховного Суду, невідповідність судових рішень висновкам Верховного Суду та необхідність відступлення від такого висновку, за відсутності вмотивованих аргументів неправильного застосування певної норми права, не є підставою для відкриття касаційного провадження.
За таких обставин, касаційну скаргу необхідно повернути особі, яка її подала, на підставі пункту 4 частини п`ятої статті 332 КАС України.
Керуючись статтею 248, пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України,
У Х В А Л И В:
1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 11 березня 2021 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 06 липня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії повернути особі, яка її подала.
2. Роз`яснити, що повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до суду касаційної інстанції в порядку, встановленому законом.
3. Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та оскарженню не підлягає.      
Суддя                                                                                                                    С.А. Уханенко