Ухвала
іменем України 
6 вересня 2021 року
м. Київ
Справа № 570/128/17
Провадження № 51-3515 ск 21
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу представника потерпілої ОСОБА_4 – адвоката ОСОБА_5 на вирок Рівненського районного суду Рівненської області від                        12 березня 2019 року та ухвалу Рівненського апеляційного суду від 15 квітня                2021 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12016180180001872,
встановив:
За вироком Рівненського районного суду Рівненської області від 12 березня                2019 року
ОСОБА_6 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, котрий народився в с. Постійне Костопільського району Рівненської області, зареєстрованого та проживаючого на АДРЕСА_1 , раніше не судимого, 
засуджено за ч. 2 ст. 125 Кримінального кодексу України (далі – КК) та призначено покарання у виді арешту на строк 3 місяці. На підставі п. «е» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році» ОСОБА_6 звільнено від відбування покарання.
Прийнято рішення щодо цивільних позовів та речових доказів.
Згідно з вироком ОСОБА_6 визнано винуватими та засуджено за те, що він                   10 листопада 2016 року, приблизно о 23:20, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, перелізши через спільний паркан на територію подвір`я сусідів ОСОБА_4 та ОСОБА_7 , з метою нанесення тілесних ушкоджень останнім, умисно наніс           ОСОБА_4 не менше десяти ударів двома металевими предметами, один з яких                 є напівфабрикатом, виготовленим саморобним способом, і не належить до холодної зброї, а також не менше восьми ударів ОСОБА_7 , чим спричинив потерпілим легкі тілесні ушкодження з короткочасним розладом здоров`я.
Ухвалою Рівненського апеляційного суду від 15 квітня 2021 року скасовано вирок Рівненського районного суду Рівненської області від 12 березня 2019 року щодо ОСОБА_6 в частині вирішення цивільного позову потерпілої ОСОБА_4 та призначено новий розгляд в порядку цивільного судочинства. У решті вирок місцевого суду залишено без зміни.
У касаційні скарзі представник потерпілої ОСОБА_4 – адвокат ОСОБА_5 , посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати судові рішення щодо ОСОБА_6 та призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Вважає, що судами не взято до уваги дані щодо локалізації тілесних ушкоджень, спричинених ОСОБА_4 , характеру злочину та характеристики його знаряддя. На думку адвоката, з урахуванням вказаних даних є підстави для кваліфікації дій ОСОБА_6 за більш тяжким злочином.
Перевіривши доводи, наведені в  касаційній скарзі, дослідивши додані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.
Згідно з положеннями ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому уповноважений лише перевіряти правильність застосування судами норм матеріального й процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до вимог ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим                           є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Зі змісту касаційної скарги вбачається, що представник потерпілої, серед іншого, оспорює правильність встановлення фактичних обставин кримінального провадження.
Однак фактичні обставини кримінального провадження були предметом оцінки судів першої та апеляційної інстанцій і вони перегляду у касаційному порядку, відповідно до вимог статей 433, 438 КПК, не підлягають. Неповнота судового розгляду та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження є підставами для скасування чи зміни відповідних судових рішень                в апеляційному порядку, згідно зі ст. 409 КПК.
Разом із тим, надаючи оцінку доводам касаційної скарги щодо необхідності скасування вироку місцевого суду та ухвали апеляційного суду у зв`язку                              з неправильним застосуванням судом щодо ОСОБА_6 положень ч. 2                   ст. 125 КК та необхідністю кваліфікації його дій за іншою статтею КК, яка передбачає відповідальність за більш тяжкий злочин з подальшим призначенням нового розгляду у суді першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.
Як убачається з копій судових рішень, кримінальне провадження щодо ОСОБА_6 було розпочате за заявами потерпілих ОСОБА_4 та ОСОБА_7 . Органом досудового розслідування ОСОБА_6 обвинувачувався у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК.
За приписами ст. 337 КПК судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею. Під час судового розгляду прокурор може змінити обвинувачення, висунути додаткове обвинувачення, відмовитися від підтримання державного обвинувачення, розпочати провадження щодо юридичної особи. З метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.
З системного аналізу ст. 36, 337, 338 КПК вбачається, що зміна обвинувачення                  в суді є правом прокурора.
З копії вироку місцевого суду видно, що під час розгляду кримінального провадження судом першої інстанції обвинувачення ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 125 КК прокурор не змінював, при цьому потерпілі ОСОБА_4 , ОСОБА_7 та їх представники під час всього судового розгляду та в судових дебатах наполягали на притягненні його до кримінальної відповідальності й призначенні йому максимальної міри покарання, передбаченої санкцією ч. 2 ст. 125 КК, тобто фактично погоджувалися із висунутим прокурором обвинуваченням щодо юридичної оцінки дій ОСОБА_6 як умисне нанесення легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я потерпілим. 
Відтак, судовий розгляд кримінального провадження щодо ОСОБА_6 проводився місцевим судом згідно з вимогами ст. 337 КПК в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, за результатами якого суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК.                                  
Переглянувши вирок місцевого суду за апеляційною скаргою представника потерпілої ОСОБА_4 – адвоката ОСОБА_5 , в якій вона порушувала питання невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та неповноти судового розгляду, що, на її думку, призвело до неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність,                 а саме не застосування ч. 1 ст. 121 КК, перевіривши та дослідивши в апеляційному порядку обставини, встановлені судом першої інстанції, а також обговоривши доводи представника потерпілої, апеляційний суд погодився з висновком місцевого суду про правильність кваліфікації дій ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 125 КК. 
Як вбачається зі змісту доданих до касаційної скарги оскаржуваних судових рішення, такий висновок місцевого та апеляційного судів достатньо вмотивований                    і ґрунтується на доказах, які були предметом безпосереднього дослідження суду першої інстанцій відповідно до вимог ст. 94 КПК, а саме: показаннях самого  ОСОБА_6 , котрий повністю визнав свою вину, потерпілих ОСОБА_4 та                       ОСОБА_7 , свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , даних протоколів слідчих дій, висновків судових експертиз та інших письмових документів, які у своїй сукупності отримали належну оцінку апеляційного суду.
Таким чином, суд апеляційної інстанції відповідно до вимог ст. 419 КПК належним чином перевірив всі доводи апеляційної скарги представника потерпілої, які                       є аналогічними тим, що зазначені нею у касаційній скарзі, та не встановивши істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які би перешкодили суду першої інстанції повно й всебічно розглянути кримінальне провадження і дати правильну юридичну оцінку діям ОСОБА_6 , залишив вирок без зміни. Крім того, виклав аналіз доказів та навів детальні мотиви прийнятого рішення, спростувавши твердження адвоката щодо необхідності кваліфікації дій ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 121 КК.                     
Зокрема, суд апеляційної інстанції роз`яснив в ухвалі, що за приписами ч. 3 ст. 337 КПК суд має право самостійно вийти за межі висунутого обвинувачення лише                    в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, щодо якої здійснюється кримінальне провадження. Так як представником потерпілої в апеляційній скарзі ставилося питання про погіршення становища ОСОБА_6 , а прокурором зміни в обвинувачення                     і додаткове обвинувачення не вносились, то суд не вправі був вийти за межі пред`явленого обвинувачення та інкримінувати ОСОБА_6 злочин, передбачений ч. 1 ст. 121 КК, оскільки в такому випадку відбулося би погіршення його становища.
Крім того, відмовляючи в задоволенні клопотання представника потерпілої про повторне дослідження всіх доказів, суд апеляційної інстанції не знайшов передбачених ч. 3 ст. 404 КПК підстав, які би покладали на апеляційний суд такий обов`язок, а представником потерпілої таких підстав не було наведено. Тому суд апеляційної інстанції обмежився аналізом доказів, безпосередньо сприйнятих місцевим судом, та за результатами перегляду вироку погодився з їх оцінкою, даною судом першої інстанції.
Ухвала апеляційного суду належним чином вмотивована та відповідає вимогам                         статей 370, 419 КПК. З висновками суду апеляційної інстанції погоджується                        й касаційний суд.
Враховуючи викладене, оскільки з касаційної скарги представника потерпілої та копій судових рішень не вбачається підстав для її задоволення, то згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.
Керуючись ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника потерпілої ОСОБА_4 – адвоката ОСОБА_5 на вирок Рівненського районного суду Рівненської області від 12 березня 2019 року та ухвалу Рівненського апеляційного суду від 15 квітня 2021 року щодо ОСОБА_6 .
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                            ОСОБА_2                                   ОСОБА_3