УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
27 вересня 2021 року
м. Київ
справа № 295/8463/19
провадження № 51-4598ск21
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати 
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_4 – адвоката     ОСОБА_5 на вирок Богунського районного суду м. Житомира від 19 квітня 2021 року та ухвалу Житомирського апеляційного суду від 16 червня 2021 року у кримінальному провадженні № 12019060020001112 за обвинуваченням 
ОСОБА_4 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця Армізонського р-ну Тюменської обл. Російської Федерації та жителя АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 152 Кримінального кодексу України (далі – КК).
Суть питання
За вироком Богунського районного суду м. Житомира від 19 квітня 2021 року       ОСОБА_4 визнано винуватим, і засуджено за ч. 4 ст. 152 КК та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 12 років.
Як зазначив суд у вироку, 13 березня 2019 року приблизно о 19:00 ОСОБА_4 , перебуваючи поруч із кімнатою АДРЕСА_2 , умисно затягнув потерпілу ОСОБА_6 , яка не досягла 14 років, до ванної кімнати загального користування, де вчинив щодо неї дії сексуального характеру, пов`язані з вагінальним та оральним проникненнями в її тіло з використанням геніталій та будь-якого іншого предмета зґвалтування.
Житомирський апеляційний суд ухвалою від 16 червня 2021 року вирок місцевого суду стосовно ОСОБА_4 залишив без змін.
У касаційній скарзі захисник, не оспорюючи доведеності винуватості засудженого та правильності кваліфікації його дій, вказуючи на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості, просить змінити вирок Богунського районного суду м. Житомира від 19 квітня 2021 року та ухвалу Житомирського апеляційного суду від 16 червня 2021 року, призначити ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі на строк, наближений до мінімальної межі, передбаченої санкцією ч. 4 ст. 152 КК (у редакції, чинній на час вчинення кримінального правопорушення).
За доводами ОСОБА_5 , суди першої та апеляційної інстанцій не в повній мірі врахували: особу засудженого, який раніше не судимий, хворіє важкими хронічними захворюваннями; ставлення засудженого до вчиненого; ненастання тяжких наслідків та зменшення тяжкості тих наслідків, що мали місце. Зазначені обставини, на переконання захисника, істотно знижують ступінь тяжкості кримінального правопорушення та рівень суспільної небезпеки засудженого.
Крім того, ОСОБА_5 у касаційній скарзі зазначає, що призначене засудженому покарання у виді позбавлення волі на строк 12 років не сприятиме якнайшвидшому відшкодуванню заподіяної потерпілій моральної шкоди.
Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду
Доведеності винуватості засудженого ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого         йому кримінального правопорушення за обставин, установлених та перевірених місцевим судом, правильності кваліфікації його дій за ч. 4 ст. 152 КК Верховний Суд не перевіряє, оскільки законності й обґрунтованості судових рішень у цій частині захисник не оскаржує.
Доводи захисника щодо невідповідності призначеного засудженому покарання внаслідок суворості Верховний Суд вважає необґрунтованими з огляду на таке.
Відповідно до положень ст. 50 КК, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами.
Згідно з вимогами ст. 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.
Відповідно до мети і принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення передбачені статтями 66, 67 КК обставини, які його пом`якшують і обтяжують.
Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке б ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави та суспільства.
Статті 65–67 КК є кримінально-правовими нормами, що встановлюють загальні засади та правила призначення покарання. 
Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер кримінального правопорушення, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання тощо.
Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.
Водночас, як уже зазначав Верховний Суд, дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені статтями 409, 414, 438 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК), які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема, коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість (див., наприклад, постанову Верховного Суду від 12 липня 2018 року у справі № 745/398/16-к).
Згідно зі ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання й тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.
Як убачається з долучених до касаційної скарги копій судових рішень, призначаючи ОСОБА_4 покарання, суд першої інстанції згідно з указаними нормами закону врахував: ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, який за        ч. 6 ст. 12 КК належить до особливо тяжкого злочину, дані про особу ОСОБА_4 . Обставин, які пом`якшують покарання засудженого, судом не встановлено. Стосовно вибачень, висловлених ОСОБА_4 у судовому засіданні, то місцевий суд визнав їх нещирими, оскільки засуджений насамперед наголошував про свої страждання, просив увійти в його становище, врахувати вік, хворобу, а лише потім зазначав про страждання дитини, які вона перенесла внаслідок його насильницьких дій сексуального характеру. У зв`язку з цим суд дійшов висновку про відсутність щирого каяття. Обставин, що обтяжують покарання, судом не встановлено. Зважив суд також на те, що засуджений раніше не судимий, характеризується позитивно.
З огляду на зазначене місцевий суд дійшов висновку, що виправлення та перевиховання ОСОБА_4 неможливе без ізоляції від суспільства, а тому призначив йому покарання у виді позбавлення волі на строк 12 років, тобто в межах санкції статті, чинної на час вчинення кримінального правопорушення.
Не погоджуючись із вироком місцевого суду, захисник та засуджений подали апеляційні скарги, у яких просили призначити ОСОБА_4 більш м`яке покарання.
Апеляційний суд під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку перевірив усі посилання й доводи, викладені в скарзі захисника, щодо суворості призначеного покарання. Водночас, не встановивши підстав для зміни вироку місцевого суду, вмотивовано відмовив у задоволенні заявлених апеляційних вимог, аргументувавши своє рішення.
Так, суд погодився зі встановленими місцевим судом обставинами, які враховані під час призначення покарання, вказав про обґрунтованість висновку місцевого суду щодо відсутності підстав для пом`якшення засудженому покарання чи застосування положень ст. 69 КК з огляду на тяжкість вчиненого кримінального правопорушення та його наслідки, вчинення кримінального правопорушення щодо малолітньої дитини, відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання, дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, характеризується позитивно, а також наявність тяжких наслідків, усупереч доводам захисника, внаслідок вчинення протиправних дій засудженого стосовно ОСОБА_6 , які підтвердила в суді експерт-психолог ОСОБА_7 , адже потерпілій було завдано значну шкоду здоров`ю, моральні страждання, що вимагало значного часу і зусиль для відновлення попереднього стану, чого однак досягти не вдалося, оскільки порушення психологічного стану, яке вона зазнала в малолітньому віці, може прогресувати і в її подальшому житті, і це додає моральних страждань малолітній потерпілій та її законному представнику.
Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК.
Таким чином, суди першої, та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку щодо призначення ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі на строк                        12 років. Саме таке покарання є необхідним та достатнім для його виправлення. Отже, посилання в касаційній скарзі захисника на те, що судами першої та апеляційної інстанції не в повній мірі враховано обставини, які, на його думку, є достатніми для пом`якшення призначеного засудженому покарання, безпідставні. 
Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що відповідно до                              ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
Водночас кримінальні правопорушення проти статевої свободи та статевої недоторканості посягають на особистість і пов`язані з грубими порушеннями норм суспільної моралі, характеризуються аморальністю та цинічністю дій винних осіб, які принижують честь і гідність потерпілої особи та можуть завдати значної шкоди здоров`ю. Такі кримінальні правопорушення, вчинені щодо малолітніх осіб, посягають на їх статеву недоторканість та нормальний статевий розвиток і часто призводять до глибоких душевних травм, що свідчить про підвищений ступінь суспільної небезпечності вчиненого ОСОБА_4 кримінального правопорушення, а тому твердження захисника про наявність, обставин, які істотно знижують ступінь тяжкості кримінального правопорушення та знижують рівень суспільної небезпеки, є безпідставними.
Та обставина, що ОСОБА_4 має певні захворювання, які були набуті ще до прибуття в ізолятор установи, де він утримувався, з урахуванням зазначеного вище не є достатньою підставою для пом`якшення покарання. Крім того, за наявності для цього обґрунтованих підстав, питання про звільнення від покарання за хворобою відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 537 КПК вирішується в порядку, встановленому ст. 539 цього Кодексу.
Доводи захисника, що призначення більш м`якого покарання ОСОБА_4 буде сприяти якнайшвидшому відшкодуванню заподіяної потерпілій моральної шкоди               є лише припущенням. Також необхідно зазначити, що засудженому призначено покарання в межах санкції статті, чинної на час вчинення кримінального правопорушення. Водночас кримінально-правовими нормами, що встановлюють загальні засади та правила призначення покарання, не передбачено врахування судом розміру шкоди, яка підлягає відшкодуванню, під час призначення виду і розміру покарання.
Таким чином, наведені в касаційній скарзі захисника доводи не спростовують правильності висновків, викладених у судових рішеннях, і не містять вагомих аргументів, які би свідчили про невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості, у зв`язку з чим немає підстав для сумнівів у законності й обґрунтованості оскаржуваних судових рішень.
Пунктом 2 ч. 2 ст. 428 КПК передбачено, що суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для її задоволення немає. 
Ураховуючи викладене, Верховний Суд згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК відмовляє у відкритті касаційного провадження. 
На цих підставах Верховний Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника засудженого ОСОБА_4 – адвоката ОСОБА_5 на вирок Богунського районного суду м. Житомира від 19 квітня 2021 року та ухвалу Житомирського апеляційного суду від 16 червня 2021 року.
Ухвала є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1                                 ОСОБА_2                               ОСОБА_3