Номер провадження: 22-ц/813/3174/21 
Номер справи місцевого суду: 509/4554/19
Головуючий у першій інстанції Кириченко П. Л.
Доповідач Комлева О. С.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.07.2021 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:
Головуючого-судді Комлевої О.С.,
суддів: Сегеди С.М., Цюри Т.В.,
з участю секретаря Воронової Є.Р.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 02 жовтня 2020 року, ухваленого під головуванням судді Кириченко П.Л., по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 ,  ОСОБА_4 до Одеської дирекції Українського державного підприємства поштового зв`язку «Укрпошта» в особі державного реєстратора Тихонової Альони Станіславівни,  ОСОБА_2 , треті особи – ОСОБА_5 , служба у справах дітей Овідіопольської районної державної адміністрації Одеської області про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію нерухомого майна, -
в с т а н о в и в:
У серпні 2019 року ОСОБА_3 , ОСОБА_4 звернулися до суду з позовом до Одеської дирекції Українського державного підприємства поштового зв`язку «Укрпошта» в особі державного реєстратора Тихонової А.С., ОСОБА_2 , треті особи – ОСОБА_5 , служба у справах дітей Овідіопольської районної державної адміністрації Одеської області про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію нерухомого майна.
В обґрунтування своїх позовних вимог зазначили, що у травні 2015 року позивачі звернулися до Приморського районного суду м. Одеси з позовом про визнання недійсними договорів від 03.04.2015 року про відступлення права вимоги за кредитним договором від 26.09.2007 р. В ході розгляду цієї справи ухвалою від 13.05.2015 року, яка була залишена без змін судом апеляційної інстанції, суд заборонив всім фізичним та юридичним особам здійснювати платежі або передавати заставлене майно та виконувати інші зобов`язання за договорами відступлення права вимоги від 03.04.2015 року. 10.01.2017 року державний реєстратор Тихонова А.С. приймає рішення про реєстрацію права власності ОСОБА_2 на вказаний житловий будинок та присадибну земельну ділянку, та на підставі цих рішень проводить реєстрацію права власності ОСОБА_2 на ці об`єкти нерухомого майна. Після цього у вказаному будинку за згодою ОСОБА_2 було зареєстроване місце проживання ОСОБА_5 , разом з малолітніми дітьми. Позивачі вказували, що вказані рішення державного реєстратора від 10.01.2017 року є протиправними, прийняті всупереч вимогам законів «Про іпотеку», «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», в зв`язку з тим, що вони як іпотекодавці зберегли право розпорядження майном, що було передано в іпотеку, під час реєстрації права власності були наявні зареєстровані обтяження прав та майна, а тому заявлені ОСОБА_2 права не підлягали реєстрації.
Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 02 жовтня 2020 року позов ОСОБА_3 , ОСОБА_4 задоволений.
Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 1144510951237, індексний номер 33375596 від 10.01.2017 року, прийняте державним реєстратором Одеської дирекції Українського державного підприємства поштового зв`язку «Укрпошта» Тихоновою А.С. про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами загальною площею 232,8 кв.м, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 та на земельну ділянку площею 0,0676 га кадастровий номер 5123755800:02:008:0617, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 , представник ОСОБА_2 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати,ухвалити нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 , ОСОБА_4 відмовити, посилаючись на те, що оскаржуване рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи.
В обґрунтування своєї апеляційної скарги апелянт зазначає, що судом помилково зроблено висновок про порушення відповідачем ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»; суд не звернув увагу на той факт, що на 1/2 частину спірного будинку накладено арешт, втім на земельну ділянку такий арешт відсутній; відповідачка правомірно набула право власності відповідно до ст.37 та ст. 38 ЗУ «Про іпотеку»; відповідачка не була належним чином повідомлена про дату та час проведення засідання, суд провід розгляд справи без участі будь-якого учасника справи; суд першої інстанції неправильно застосував норми права в п.6 ч.1 та ч.2 ст.24 ЗУ №1952-ІV, які не підлягають застосуванню у даних правовідносинах.
У своєму відзиві на апеляційну скаргу  ОСОБА_3 , ОСОБА_4 зазначають, що апеляційна скарга не ґрунтується на достовірній інформації, не підтверджується наданими доказами, висновки суду відповідають вимогам закону.
В судове засідання призначене на 14 липня 2021 року, сторони не з`явилися, про розгляд справи сповіщені належним чином (а.с. 147-149, 153-163 т. 3).
Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає за можливе розглянути справу у відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.
У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (19 липня 2021 року).
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, відзиву на неї, дослідивши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
У відповідності до ст. 367ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно  до ст.  375ЦПК України,  суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що 06 березня 1982 року сторони ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб від 08.09.2005 року (видано повторно).
Розпорядженням Овідіопольської РДА №48 від 03.08.2004 р. був затверджений акт прийняття в експлуатацію та прийнятий до експлуатації закінчений будівництвом належний ОСОБА_3 житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами загальною площею 232,8 кв.м, житловою площею 68,5 кв.м, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 . На підставі цього розпорядження на прізвище ОСОБА_3 Таїровською селищною радою було видане свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 12.08.2004 р., а ІНФОРМАЦІЯ_1 право власності ОСОБА_3 на будинок було зареєстроване належним чином (а.с. 8-9).
Вказаний житловий будинок розташований на присадибній земельній ділянці площею 0,0676 га з кадастровим №5123755800:02:008:0617. Право власності на цю ділянку ОСОБА_3 набула 23.08.2007 року згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ №663975, який зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за №040752903215 від 23.08.2007 р. (а.с. 10).
26.09.2007 року між ОСОБА_3 та ПАТ «Райфайзен Банк Аваль» був укладений кредитний договір та договір іпотеки, за яким ОСОБА_3 в якості забезпечення зобов`язань за кредитним договором передала в іпотеку ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» житловий будинок та земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 .
Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 28.01.2013 року, яке набрало законної сили, з позивачів на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» була стягнута заборгованість за кредитним договором від 26.09.2007 року в розмірі 1402375 грн. в тому числі пеня та відсотки.
У лютому 2014 року до Овідіопольського районного суду Одеської області звернувся ОСОБА_6 з позовом до ОСОБА_4 (чоловіка ОСОБА_3 ) про стягнення боргу. В ході розгляду цієї справи Овідіопольський районний суд Одеської області ухвалою від 24.02.2014 року наклав арешт на майно ОСОБА_4 в тому на 1/2 частку будинку за адресою: АДРЕСА_1 , який оформлений на прізвище дружини ОСОБА_4 - ОСОБА_3 та перебуває у спільній сумісної власності подружжя. 24.02.2014 р. вказане обтяження було зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяження від 24.02.2014 р. Ця ухвала суду є чинною, залишена без змін постановою Одеського апеляційного суду від 05.03.2020 року. Обтяження, які зареєстровані на підставі цієї ухвали, є чинними, про що мається запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (інформаційна довідка від 03.06.2019 року).
03.04.2015 року на підставі договору відступлення права вимоги ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» відступив право вимоги за кредитним договором ПАТ «Юніон Стандарт Банк», яке того ж дня уклало договір відступлення права вимоги з ТОВ «Фінансова компанія «Профкредит». 03.04.2015 року ТОВ «Фінансова компанія «Профкредит» уклало з відповідачкою ОСОБА_2 договір відступлення права вимоги за кредитним договором. Внаслідок укладення вказаних договорів від 03.04.2015 року ОСОБА_2 стала кінцевим кредитором у зобов`язанні, що виникло з кредитного договору від 26.09.2007 р. та іпотекодержателем за договором іпотеки від 26.09.2007 р.
03.04.2015 року в Державному реєстрі речових прав про нерухоме майно була зареєстрована іпотека та внесені відомості про ОСОБА_2 , як нового іпотекодержателя за договором іпотеки від 26.09.2007 р. (витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іпотеки №35928496 від 03.04.2015 р.).
У травні 2015 року позивачі звернулися до Приморського районного суду м. Одеса з позовом до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», ПАТ «Юніон Стандарт Банк», ТОВ «Фінансова компанія «Профкредит», ОСОБА_2 про визнання недійсними договорів від 03.04.2015 року про відступлення права вимоги за кредитним договором від 26.09.2007 р. В ході розгляду цієї справи ухвалою Приморського районного суду м. Одеса від 13.05.2015 року було заборонено всім фізичним та юридичним особам здійснювати платежі або передавати заставлене майно та виконувати інші зобов`язання за договорами відступлення права вимоги від 03.04.2015 року. Ця ухвала є чинною, була залишена без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 08.07.2015 року.
10.01.2017 року державний реєстратор Тихонова А.С. прийняла рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 33375596 про реєстрацію права власності відповідачки ОСОБА_2 на житловий будинок та присадибну земельну ділянку з кадастровим номером 5123755800:02:008:0617, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 і на підставі цього рішення ОСОБА_7 внесла до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про реєстрацію (тобто зареєструвала) права власності ОСОБА_2 на вказані об`єкти нерухомого майна, що підтверджується інформаційною довідкою №168968806 від 03.06.2019 року. Підставою виникнення права власності окрім іншого зазначені: договір іпотеки від 26.09.2007 року, кредитний договір від 26.09.2007 року, договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки від 03.04.2015 року.
Задовольняючи позов ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію нерухомого майна, суд першої інстанції виходив з того, що державний реєстратор Тихонова А.С. 10.01.2017 року прийняла оскаржуване рішення про реєстрацію права власності та зареєструвала право власності іпотекодержателя на нерухоме майно та визнала перехід права власності від позивачів до іпотекодержателя за наявності в Державному реєстрі прав діючого зареєстрованого обтяження права власності позивачів на це нерухоме майно, що в даному випадку суперечить спеціальному закону, який регулює відносини з державної реєстрації права власності на нерухоме майно.
З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інстанції, виходячи з наступного.
Спірні правовідносини, що виникли між сторонами регулювалися Законом України від 01 липня 2004 року № 1952-ІV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон № 1952-ІV у редакції станом на 10.01.2017 року – дата прийняття рішення про реєстрацію права власності).
Преамбулою Закону № 1952-IV передбачено, що цей Закон регулює відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, і спрямований на забезпечення визнання та захисту державою таких прав. Цей Закон згідно зі ст. 1 регулює відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, розміщене на території України, та обтяжень таких прав.
Згідно з ч.2 ст.18 Закону № 1952-IV, перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Кабінет Міністрів України Постановою № 1127 від 25.12.2015 року, затвердив Порядок державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (надалі Порядок реєстрації редакція станом на 10.01.2017 року).
Для проведення державної реєстрації прав заявник подає органові державної реєстрації прав, нотаріусові заяву про державну реєстрацію та необхідні для такої реєстрації документи, визначені цим Порядком (пункти 6, 9 Порядку реєстрації).
Відповідно до п.12 Порядку реєстрації, розгляд заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, здійснюється державним реєстратором, який встановлює черговість розгляду заяв, що зареєстровані в базі даних заяв на це саме майно, відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами та їх обтяженнями, а також наявність підстав для проведення державної реєстрації прав, зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав.
Відповідно до п.23 Порядку реєстрації, за наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав, що визначені Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державний реєстратор приймає відповідне рішення, яке повинне містити вичерпний перелік обставин, що стали підставою для його прийняття, з відповідним обґрунтуванням їх застосування.
Згідно з п.6 ч.1 та ч.2 ст. 24 Закону № 1952-IV у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно. За наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав.
Відповідно до п.1 та п.5 ч.1 ст.2 Закону № 1952-IV державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а обтяження – це заборона розпоряджатися та/або користуватися нерухомим майном, встановлена законом, актами уповноважених на це органів державної влади, їх посадових осіб або така, що виникла на підставі договору.
Виходячи із цього визначення Законом поняття «державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», з моменту проведення відповідної державної реєстрації відбувається визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно та обтяжень таких прав.
За таких умов, у разі наявності зареєстрованого обтяження права власності на нерухоме майно в Державному реєстрі прав, власнику заборонено вчиняти дії пов`язані з реалізацією ним своїх правомочностей щодо певного об`єкта нерухомого майна, тоді як бажання сторін задовольнити вимоги кредитора в позасудовому порядку, є саме реалізацією власником своїх правомочностей щодо нерухомого майна і в даному випадку за наявності зареєстрованого в Державному реєстрі прав обтяження права власності є підставою для відмови в проведенні державної реєстрації права власності за кредитором.
Аналогічна правова позиція щодо застосування зазначених норм матеріального права була висловлена колегією суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України у постанові від 11.11.2014 року (справа № 21-357а14), 19.05.2015 року (справа № 21-121а15). Також ця правова позиція збігається з правовою позицією викладеною в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 квітня 2019 року по справі № 755/5072/17.
Судом вірно встановлено, що рішення державного реєстратора від 10.01.2017 року про реєстрацію права власності прийнято з порушенням Закону № 1952-IV, у зв`язку з чим підлягає скасуванню.
Такі висновки суду відповідають вимогам закону, на які посилався суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами.
На підставі вищевикладеного, суд оцінивши докази у справі, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному їх дослідженні та вимогах закону, прийшов до обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .
Доводи апеляційної скарги  ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 про те, що судом помилково зроблено висновок про порушення відповідачем ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» є безпідставними, оскільки рішення державного реєстратора від 10.01.2017 року про реєстрацію права власності прийнято з порушенням Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
Доводи про те, що суд не звернув увагу на той факт, що на 1/2 частину спірного будинку накладено арешт, втім на земельну ділянку такий арешт відсутній, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки вони спростовуються матеріалами справи, встановленими обставинами у справі та наданими доказами.
Доводи про те, що суд першої інстанції неправильно застосував норми права в п.6 ч.1 та ч.2 ст.24 ЗУ №1952-ІV, які не підлягають застосуванню у даних правовідносинах, також є безпідставними, оскільки зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта із висновками суду першої інстанції щодо встановлених обставин справи, проте повноваження суду апеляційної інстанції стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі «Пономарьов проти України» (Заява № 3236/03).
Вказані доводи не вказують на порушення судом норм матеріального та процесуального права та на незаконність судового рішення, і не є визначальними при ухваленні рішення, за ненаданням до суду доказів на підтвердження доводів апеляційної скарги, та позовних вимог.
Інші доводи апеляційної скарги також не є суттєвими, та такими, що не підлягають задоволенню.
Нових доказів на підтвердження доводів апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції надано не було.
Судом при прийнятті рішення були взяті до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності.
Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.
За вимогами ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.
Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Одночасно, апеляційний суд звертає увагу на те, що за положеннями ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).
При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.
Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.
Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.
Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).
Пункт 1ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).
Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судових рішень, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.
За таких обставин, доводи апеляційної скарги є безпідставними, всі доводи були розглянути судом першої інстанції при розгляді справи, та їм була надана відповідна правові оцінка, а тому суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для ухвалення нового рішення - не має.
Судова колегія, розглянувши справу прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.
Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 – залишити без задоволення.
Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 02 жовтня 2020 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складений 19 липня 2021 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ С.М. Сегеда

______________________________________ Т.В. Цюра