Постанова  
Іменем  України
30 червня 2021 року
м. Київ
справа № 727/1885/14-ц
провадження № 61-4766св21
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Ткачука О. С. (суддя-доповідач), Калараша А. А., Петрова Є. В.,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої дочки  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , треті особи: ОСОБА_7 , Служба у справах дітей Чернівецької міської ради, про виселення, за касаційною скаргою акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на постанову Чернівецького апеляційного суду від 18 лютого 2021 року та додаткову постанову Чернівецького апеляційного суду від 02 березня 2021 року, прийняті у складі колегії суддів: Перепелюк І. Б., Владичана А. І., Височанської Н. К., 
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст заявлених позовних вимог
У березні 2014 року акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк», банк) звернулося до суду із указаним позовом, посилаючись на те, що 27 липня 2007 року між банком та ОСОБА_7 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав кредитні кошти у розмірі 45 096 доларів США на строк до 26 липня 2017 року.
На забезпечення виконання зазначеного договору, сторони того ж дня уклали договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 .
Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівців від 11 січня 2011 року, яке набрало законної сили, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором у розмірі 53 349,80 доларів США, що еквівалентно 424 600,38 грн., звернуто стягнення на предмет іпотеки.
Після ухвалення цього судового рішення ПАТ КБ «ПриватБанк» 11 листопада 2013 року направив відповідачам повідомлення про необхідність звільнення квартири протягом одного місяця з дня отримання такого повідомлення. Проте відповідачі добровільно не звільнили квартиру у встановлений строк.
За таких обставин ПАТ КБ «ПриватБанк» просив виселити відповідачів з квартири, яка є предметом іпотеки, без надання їм іншого жилового приміщення. 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівців від 19 травня 2014 року позовПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено.
Виселено ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 з квартири АДРЕСА_1 . Вирішено питання про судові витрати.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що виселення проводиться у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, що проводиться на підставі рішення суду. При цьому відповідачі відмовляються добровільно звільнити житло, що є підставою для їх примусового виселення. 
Короткий зміст постанови апеляційного суду 
Постановою Чернівецького апеляційного суду від 18 лютого 2021 року рішення Шевченківського районного суду м. Чернівців від 19 травня 2014 року в частині задоволення позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про виселення скасовано. У задоволенні позову ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_2 про виселення відмовлено.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що спірна квартира не була придбана за кредитні кошти, а інше жиле приміщення у неї відсутнє і позивач його не надає. Тому апеляційний суд дійшов висновку про неможливість виселення відповідача із квартири без надання їм іншого жилого приміщення.
Додатковою постановою Чернівецького апеляційного суду від 02 березня 2021 року стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_7 6 000 грн в рахунок відшкодування судових витрат, понесених на оплату професійної правничої допомоги.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У березні 2021 року до Верховного Суду АТ КБ «ПриватБанк» подало касаційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Чернівецького апеляційного суду від 18 лютого 2021 року та додаткову постанову Чернівецького апеляційного суду від 02 березня 2021 року, посилаючись на те, що апеляційний суд в оскаржуваних судових рішеннях застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України). 
Крім того заявник посилається на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, оскільки суд розглянув апеляційну скаргу ОСОБА_7 не врахувавши, що вона подана із порушенням строку на апеляційне оскарження, без наведення поважності причин пропуску такого строку.
Доводи інших учасників справи
У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_7 , який діє в інтересах ОСОБА_2 , просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість. 
Рух справи у суді касаційної інстанції 
Ухвалою Верховного Суду від 08 квітня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.
Обставини справи та висновки за результатами розгляду справи, зроблені апеляційним судом
27 липня 2007 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_7 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав кредитні кошти у розмірі 45 096 доларів США на строк до 26 липня 2017 року.
На забезпечення виконання зазначеного договору, сторони того ж дня уклали договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 .
Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівців від 11 січня 2011 року, яке набрало законної сили, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором у розмірі 53 349,80 доларів США, що еквівалентно 424 600,38 грн., звернуто стягнення на предмет іпотеки.
Згідно довідки Приватного підприємства «Ремжитлосервіс» від 11 березня 2013 року у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані та проживають ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 
15 березня 2013 року та 11 листопада 2013 року АТ КБ «ПриватБанк» надіслало ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , в інтересах якої діє мати ОСОБА_10 , ОСОБА_6 вимоги про звільнення квартири в 30-денний строк з дня їх отримання в зв`язку із зверненням стягнення на предмет іпотеки.
Як вбачається з повідомлень про вручення поштових відправлень дані вимоги були отримані відповідачами 22 березня 2012 року та 19 листопада 2013 року.
Відповідно до частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.
Згідно зі статтею 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.
При цьому захисту підлягають і права колишнього власника шляхом застосування положення статті 109 ЖК УРСР, яка передбачає можливість виселення попереднього власника лише з наданням іншого житлового приміщення.
Верховний Суд неодноразово викладав у своїх постановах висновки щодо застосування положень статті 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК УРСР щодо неможливості виселення громадян без надання їм іншого жилого приміщення якщо предмет іпотеки був придбаний не за рахунок кредитних коштів. При цьому як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. 
Такий правовий висновок викладено, зокрема у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18) та постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 27 січня 2021 рокуу справі № 2/1326/2058/2012 (провадження № 61-36896св18) та від 11 червня 2021 року у справі № 488/2619/17 (провадження № 61-11604св20).
Апеляційним судом встановлено, що в іпотеку була передана квартира, яка не була придбана за рахунок кредитних коштів, а на момент укладення кредитного договору вже перебувала у власності ОСОБА_1 . Тому апеляційний суд дійшов висновку про відмову у виселенні відповідача без надання їй іншого жилого приміщення.
При цьому слід відзначити, що з апеляційною скаргою звернувся лише ОСОБА_7 , який діє в інтересах малолітньої ОСОБА_2 , котра народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 , і рішення першої інстанції переглядалося лише в межах заявлених до неї позовних вимог. 
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Згідно із положенням пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випаду, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Посилання у касаційній скарзі на те, що апеляційним судом не враховано висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 31 липня 2020 року у справі № 301/2534/16-ц (провадження № 61-7446св19), від 02 липня 2020 року у справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19), від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1383/2010 (провадження № 14-308цс18), від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц (провадження № 14-203цс19), від 25 липня 2018 року у справі № 638/13030/13-ц (провадження                             № 61-20713св18), є безпідставними, оскільки правовідносини у зазначених справах та у справі, яка переглядається не є подібними.
Верховний Суд зазначає, що подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм. Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи.
При цьому, під судовими рішеннями у справах зі спорів, що виникли з подібних правовідносин, необхідно розуміти, зокрема, такі, де аналогічними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин. З`ясування подібності правовідносин у рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається з урахуванням обставин кожної конкретної справи.
У наведених заявником постановах Верховного Суду інші предмет і підстави позовів, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також інше матеріально-правове регулювання спірних відносин, ніж у справі, яка є предметом перегляду.
Також колегія суддів відхиляє посилання у касаційній скарзі на неврахування судом апеляційної інстанції висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі № 754/9100/14-ц, як обґрунтування порушення апеляційним судом норм процесуального права при відкритті апеляційного провадження. Колегія суддів виходить із того, що апеляційний суд вивчив матеріали апеляційної скарги, перевірив доводи заявника про причини пропуску строку на апеляційне оскарження та дійшов висновку про можливість його поновлення, а доводи касаційної скарги зводяться до намагання заявника переоцінити поважність причин пропуску ОСОБА_7 строку на апеляційне оскарження.
Інші доводи касаційної скарги ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм процесуального права і зводяться до власної переоцінки ним встановлених судом обставин, що в силу вимог статті 400 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції. 
Колегія суддів також звертає увагу на те, що відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України», «Рябих проти Російської Федерації», «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок  та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних помилок.  
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.
Щодо судових витрат
У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_7 , який діє в інтересах малолітньої ОСОБА_2 , просив стягнути з позивача витрати на професійну правову допомогу у розмірі 8 400 грн. 
За приписами статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові покладаються на позивача.
Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.  
Відповідно до частин другої та третьої статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Колегія суддів, розглянувши клопотання  ОСОБА_7 , який діє в інтересах малолітньої ОСОБА_2 , дійшла до висновку про відмову в його задоволенні, оскільки витрати належним чином не підтверджені. Наданий заявником попередній (орієнтовний) розрахунок не є належним підтвердженням понесення ним витрат. При цьому заявником не надано детального опису виконаних адвокатом робіт, а лише орієнтовний опис (як вказано на самому документі), що не відповідає вимогам статті 137 ЦПК України. 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.
Постанову Чернівецького апеляційного суду від 18 лютого 2021 року та додаткову постанову Чернівецького апеляційного суду від 02 березня 2021 року залишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                               О. С. Ткачук 
А. А. Калараш
Є. В. Петров