ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
іменем України

02 вересня 2021 року
м. Харків

справа № 640/18614/17
провадження № 22ц/818/295/21

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого – Котелевець А.В.,
суддів - Бурлака І.В., Хорошевського О.М.,
за участю секретаря – Гришиної А.О.,

імена (найменування) сторін:
позивач – ОСОБА_1 , 
відповідач – Комунальне некомерційне підприємство «Обласний центр Онкології», 
представники – Баранов Тарас Олегович, ОСОБА_2 , 

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 та Баранова Тараса Олеговича – представника Комунального некомерційного підприємства «Обласний центр Онкології» на рішення Київського районного суду м. Харкова від 04 червня 2020 року в складі судді Зуба Г.А.,

у с т а н о в и в:

В листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Комунального некомерційного підприємства «Обласний центр Онкології» (далі – КНП «Обласний центр Онкології») про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі.

Позовна заява мотивована тим, що він працював заступником генерального директора з економічних питань КНП «Обласний центр Онкології». Наказом відповідача  від 20 листопада 2017 року № 1542-ОС його звільнено з роботи з 20 листопада 2017 року за власним бажанням на підставі статті  38 КЗпП України. 

Позивач зазначає, що звільнення є незаконним, оскільки в цей час він перебував на лікарняному і заяву про звільнення за власним бажанням він не писав. Крім того, не була отримана згода профспілкового органу на його звільнення. 

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_1 просив визнати незаконним та скасувати наказ генерального директора КНП «Обласний центр Онкології» від 20 листопада 2017 року № 1542-СО, поновити його на посаді заступника генерального директора з економічних питань КНП «Обласний центр Онкології», скасувати запис в трудовій книжці про звільнення його за статтею 38 КЗпП України та виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу по день ухвалення рішення у справі.

11 грудня 2017 року  ОСОБА_3 - представник відповідача подав відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити в задоволенні позовних вимог.

Відзив мотивовано тим, що звільнення позивача здійснено з дотриманням норм трудового законодавства. Посилається на те, що чинне трудове законодавство не містить заборони на звільнення працівника за власним бажанням в період його тимчасової непрацездатності.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 04 червня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено. 

Визнано незаконним та скасовано наказ генерального директора КНП «Обласний центр Онкології» від 20 листопада 2017 року № 1542-СО про звільнення ОСОБА_1 за власним бажанням за статтею 38 КЗпП України з внесенням вказаних відомостей до трудової книжки ОСОБА_1 .

Поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника генерального директора з економічних питань КНП «Обласний центр Онкології».

Зобов`язано КНП «Обласний центр Онкології» нарахувати та сплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 21 листопада 2017 року по 04 червня 2020 року з відрахуванням від цієї суми податків та інших обов`язкових платежів, грошової компенсації за невикористані відпустки за 2018, 2019 роки.
Стягнуто з КНП «Обласний центр Онкології» на користь держави судовий збір в розмірі 2 560,00 грн.

Рішення в частині поновлення на роботі допущено до негайного виконання.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що рукописний текст в заяві від 06 листопада 2017 року та підпис від імені ОСОБА_1 виконані не позивачем, а іншою особою, що було встановлено висновком експерта. Оскільки ОСОБА_1 не мав волевиявлення на припинення трудових відносин з відповідачем, суд першої інстанції вважав позов про поновлення на роботі таким, що підлягає задоволенню в повному обсязі. 

15 липня 2020 року ОСОБА_4 – представник КНП «Обласний центр Онкології» подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нову постанову про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що позивач особисто передав заяву про звільнення за власним бажанням та в присутності одного із працівників відповідача проставив власноручно дату «06.11.2017». Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції не дав оцінки цим доказам та безпідставно відмовив в задоволенні клопотання про виклик свідків та призначення по справі додаткової експертизи на підтвердження цієї обставини. При цьому після надходження клопотання експерта про надання вільних та експериментальних зразків почерку та підпису позивача не вирішено питання про відновлення провадження у справі. 

Зазначає, що експертиза проведена з порушенням Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень та Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 08 жовтня 1998 року № 53/5, оскільки незрозуміло, чому при дослідженні підпису ОСОБА_1 були використані тільки вільні зразки почерку, а при дослідженні почерку поряд із вільними також використовувались експериментальні. 

Вказує, що висновок судової почеркознавчої експертизи від 18 березня 2020 року № 23366 є неповним, оскільки не надано відповіді на всі питання, що були поставлені перед експертом. Із пояснень свідків – начальника планово-економічного відділу КНП «Обласний центр Онкології» ОСОБА_5 та начальника відділу кадрів КНП «Обласний центр Онкології» Самарської І.А. вбачається, що заяву ОСОБА_1 не писав в їх присутності, а прийшов з написаною заявою, дату ж звільнення він проставив особисто у їх присутності, однак експертний висновок на підтвердження цих обставин відсутній. 

Вважає, що висновок суду першої інстанції в частині зобов`язання КНП «Обласний центр Онкології» нарахувати та сплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 21 листопада 2017 року по 04 червня 2020 року з відрахуванням від цієї суми податків та інших обов`язкових платежів, грошової компенсації за невикористані відпустки за 2018, 2019 року не узгоджується з правовими позиціями, які містяться в постановах Верховного Суду від 18 липня 2018 року у справі № 359/10023/16-ц, від 04 квітня 2018 року у справі № 539/2281/16, адже в резолютивній частині рішення суд першої інстанції мав зазначити розмір грошових коштів.

З вересня 2019 року посада заступника генерального директора з економічних питань у штатному розписі відповідача відсутня, отже рішення може вплинути на права та обов`язки інших осіб, а саме – Департаменту охорони здоров`я Харківської обласної державної адміністрації та Харківської обласної ради, які до участі у справі в якості належних осіб не залучені.

Після набуття чинності нової редакції Цивільного процесуального кодексу України від 15 грудня 2017 року судом першої інстанції не вирішено питання, в якому провадженні має розглядатись справа (в спрощеному або загальному) та не встановлено строку для подання відзиву на позовну заяву, що позбавило відповідача можливості надати певні докази, що мають значення для справи, зокрема копії статуту, контракту № 242 з керівником КНП «Обласний центр Онкології» від 01 листопада 2016 року, штатного розпису за вересень 2019 року, а також листа КНП «Обласний центр Онкології» до департаменту охорони здоров`я від 25 вересня 2019 року № 01-18/12-15.

08 липня 2020 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення з дослідженням та надання належної оцінки доказам, а саме: скріншоту телефонного листування між генеральним директором КНП «Обласний центр Онкології» та позивачем, висновку судової почеркознавчої експертизи, та зазначити негайну виплату заробітної плати в межах місячного платежу.

Апеляційна скарга мотивована тим, що з скріншоту телефонного листування між генеральним директором КНП «Обласний центр Онкології» та позивачем вбачається, що у керівника був особистий мотив для його звільнення, що є підставою для притягнення генерального директора до кримінальної відповідальності згідно з вимогами статті 172 Кримінального кодексу України (далі – КК України), однак в рішенні суду першої інстанції вказано, що позивача було звільнено з порушенням встановленого порядку.

Зазначає, що відповідачем з особистих мотивів був використаний завідомо підроблений документ, що є підставою для притягнення до кримінальної відповідальності винної особи згідно з вимогами статті 358 КК України.

Крім того, на порушення вимог частини другої статті 430 ЦПК України судом першої інстанції не допущено до негайного виконання рішення в частині виплати місячної заробітної плати.

16 січня 2021 року ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_4 – представника КНП «Обласний центр Онкології», в якому просив залишити апеляційну скаргу відповідача без задоволення.

Відзив мотивовано тим, що клопотання про виклик свідків заявлено з порушенням вимог ЦПК України; провадження було відновлено ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 23 квітня 2020 року; заява про звільнення не зареєстрована в установленому законом порядку; за своєю правовою суттю «дата» та «підпис» є різними поняттями, а тому підтвердження чи спростування написаної дати на заяві про звільнення жодним чином не є підтвердженням наявності бажання позивача на звільнення; обов`язок з приводу розрахунку та виплати середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу покладено на працівника та роботодавця, а суд лише визнає правомірність вимоги та обов`язок стягнення, якщо до позовної заяви не додані розрахунки заборгованості.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційних скарг має право залишити судове рішення без змін, а скарги без задоволення (пункт 1 частини 1 статті 374 ЦПК України).

Матеріали справи свідчать, що ОСОБА_1 22 листопада 2016 року прийнятий на роботу на посаду заступника генерального директора з економічних питань КНП «Обласний центр Онкології», на підставі наказу  від 18 листопада 2016 року № 2-ОС.

Відповідно до наказу від 20 листопада 2017 року № 1542-ОС ОСОБА_1 звільнений з посади заступника генерального директора з економічних питань за власним бажанням згідно із статтею 38 КЗпП України, на підставі заяви від 06 листопада 2017 року (а. с. 33, т. 1).

У трудову книжку ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 внесений відповідний запис за № 24: «звільнений з займаної посади за власним бажанням згідно з ст. 38 КЗпП України» (а. с. 5-6, т. 1).

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Використання примусової праці забороняється. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Статтею 38 КЗпП України передбачено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Обгрунтовуючи позов, ОСОБА_1 посилався на те, що він не писав 06 листопада 2017 року заяву про звільнення із займаної посади за власним бажанням (а. с. 24, 1).

З метою з`ясування обставин, що мають значення для справи, ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 22 квітня 2019 року по справі була призначена судова почеркознавча експертиза (а. с. 132-133, т. 1).

За висновком судово-почеркознавчої експертизи № 23366, складеним провідним судовим експертом Смоліною О.М. Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. Засл. проф. М.С.Бокаріуса 18 березня 2020 року, підпис від імені ОСОБА_1 в заяві від 06 листопада 2017 року, розташований під рукописним текстом, ліворуч від рукописного запису «С.А.Гладкоскок», - виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою. Рукописний текст заяви від 06 листопада 2017 року, що починається та, відповідно, закінчується словами «Генеральному директору комунального некомерційного підприємства…» та «…Претензій к КНП «Обласний центр Онкології» не маю. ОСОБА_6 », - виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою (а. с. 204-222, т. 1). 

Таким чином, суд першої інстанції, повно та всебічно встановивши обставини справи, дослідивши наявні у справі докази та надавши їм належну оцінку, правильно виходив із того, що вивільнення позивача відбулося з порушенням норм трудового законодавства, оскільки обставини справи свідчать, що працівник і роботодавець не дійшли згоди про припинення трудового договору за власним бажанням ОСОБА_1 , що є підставою для його поновлення на роботі з внесенням вказаних відомостей до трудової книжки позивача.

Доказів того, що у керівника був особистий мотив для звільнення ОСОБА_1 , що є підставою для притягнення генерального директора до кримінальної відповідальності згідно з вимогами статті 172 КК України, матеріали справи не містять. Отже, доводи апеляційної скарги позивача ґрунтуються лише на припущеннях, а на припущеннях суду заборонено ухвалювати судове рішення (частина шоста статті 81 ЦПК України).

Щодо виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу по день ухвалення рішення у справі, то судова колегія керується таким.

Відповідно до частини першої та другої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі – Порядок).

Відповідно до пункту 3 розділу 2 Порядку середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Пунктом 8 розділу 4 Порядку передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів, а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Встановлено, що вимушений прогул ОСОБА_1 тривав із 20 листопада 2017 року  по 04 червня 2020 року.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 просив, зокрема виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу по день ухвалення рішення у справі без зазначення суми.

Належних і допустимих доказів на підтвердження середнього заробітку, обчисленого виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передували звільненню ОСОБА_1 відповідно до пункту 2 Порядку та надання розрахунку роботодавцем під час розгляду справи як судом першої інстанції, так і судом апеляційної інстанції надано не було. Апеляційна скарга КНП «Обласний центр Онкології» не містить жодних доводів щодо розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу. При цьому процесуальним обов`язком відповідача є подання доказів разом з поданням відзиву (частина третя статті 83 ЦПК України), а в силу положень частини восьмої статті 83 ЦПК України докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. 

Оскільки суд першої інстанції правильно встановив  порушення роботодавцем вимог трудового законодавства при звільненні позивача, обґрунтованими є висновок суду першої інстанції і про необхідність задоволення позовної вимоги ОСОБА_1 про зобов`язання КНП «Обласний центр Онкології» нарахувати та сплатити позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 21 листопада 2017 року по 04 червня 2020 року з відрахуванням від цієї суми податків та інших обов`язкових платежів, грошової компенсації за невикористані відпустки за 2018, 2019 роки.

Отже, доводи апеляційної скарги щодо незазначення в резолютивній частині рішення розміру грошових коштів є безпідставними та ґрунтуються на припущеннях, що в силу приписів частини шостої статті 81 ЦПК України є неприпутимим.

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ПК України). 

Доводи апеляційної скарги КНП «Обласний центр Онкології» про те, що експертиза проведена з порушенням Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень та Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 08 жовтня 1998 року № 53/5, не можуть бути прийняті до уваги.

Згідно з висновком судово-почеркознавчої експертизи № 23366, складеним провідним судовим експертом Смоліною О.М. Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. Засл. проф. М.С.Бокаріуса 18 березня 2020 року, для вирішення питання відносно виконання ОСОБА_1 чи іншою особою короткого рукописного запису «06.11.2017» і заяві від 06.11.2017 необхідно надати вільні зразки почерку ОСОБА_1 в документах, які містять цифрові записи.

В суді апеляційної інстанції представники відповідача пояснили, що вільні зразки почерку ОСОБА_1 в документах, які містять цифрові записи, в КНП «Обласний центр Онкології» відсутні. 

Клопотання про призначення по справі почеркознавчої експертизи сторонами також заявлено не було. Пи цьому ОСОБА_1 заперечував проти призначення експертизи, посилаючись на те, що справа перебуває на розгляді з листопада 2017 року, що є порушенням розумних строків розгляду справи судом.

Доводи апеляційної скарги КНП «Обласний центр Онкології» про те, що з вересня 2019 року посада заступника генерального директора з економічних питань у штатному розписі відповідача відсутня, отже рішення може вплинути на права та обов`язки інших осіб, а саме – Департаменту охорони здоров`я Харківської обласної державної адміністрації та Харківської обласної ради, які до участі у справі в якості належних осіб не залучені, є безпідставними, оскільки позивача було звільнено з посади заступника генерального директора з економічних питань КНП «Обласний центр Онкології».

Інші доводи апеляційної скарги КНП «Обласний центр Онкології» на висновки суду не впливають, зводяться до необхідності переоцінки доказів, яким судом першої інстанції дана належна оцінка.

Щодо доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що на порушення вимог частини другої статті 430 ЦПК України судом першої інстанції не допущено до негайного виконання рішення в частині виплати місячної заробітної плати, то слід зазначити таке.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу.

За правилами пункту 4 частини першої статті 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника. 

З заявою про ухвалення додаткового рішення до суду першої інстанції ОСОБА_1 не звертався. При цьому постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття (стаття 384 ЦПК України). Отже, правові підстави для зміни судового рішення та доповнення резолютивної частини реченням про негайну виплату заробітної плати в межах місячного платежу відсутні.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Баранова Тараса Олеговича – представника Комунального некомерційного підприємства «Обласний центр Онкології» залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 04 червня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду. 

Повне судове рішення складено 13 вересня 2021 року.

Головуючий А.В.Котелевець 

Судді І.В.Бурлака

О.М.Хорошевський