ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

13 липня 2021 року

м. Харків

справа № 638/19057/19

провадження № 22-ц/818/2772/21

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В. 

суддів: Кругової С.С., Пилипчук Н.П., 

за участю секретаря: Сізонової О.О.

учасники справи:

позивач – ОСОБА_1 ,

відповідачі – ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 

третя особа – Департамент реєстрації Харківської міської ради

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до  ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 , третя особа Департамент реєстрації Харківської міської ради про усунення перешкод власникові та визнання права власності за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 25 січня 2021 року, постановлене під головуванням судді Штих Т.В., в залі суду в місті Харкові (повний текст судового рішення складено 01 лютого 2021 року), -
в с т а н о в и в:
У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа Департамент реєстрації Харківської міської ради про усунення перешкод власникові та визнання права власності.
Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 25 січня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі.
Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; позивачка зазначає, що отримане нею на підставі рішення суду право власності на нерухоме майно виникає з моменту набуття таким рішенням законної сили, проте вважає, що зареєструвати таке право вона має у будь-який час. ОСОБА_1 вказує, що в січні 2019 року вона звернулася до Департаменту реєстрації Харківської міської ради з правовстановлюючими документами лише для того, щоб внести актуальні відомості до Державного Реєстру речових прав на нерухоме майно в частині належності їй після померлого брата незареєстрованих 14/100 частин домоволодіння по АДРЕСА_1 . Однак, отримавши відмову, звернулася до суду за захистом своїх прав.
Відзиву на апеляційну скаргу не надано.
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відмова органу державної реєстрації прав в оформленні права власності на об`єкт нерухомого майна та видачі свідоцтва у зв`язку з ненаданням необхідних документів для оформлення такого права, не є оспорюванням права власності на об`єкт нерухомого майна. В матеріалах справи відсутні факти, які б свідчили про порушення прав власності ОСОБА_1 на належне їй майно зі сторони відповідачів. З позовної заяви вбачається, що наявний факт порушення її права з боку державного органу. Захист порушеного права позивач має право здійснити шляхом подачі позову про оскарження рішення державного реєстратора №44990555 від 09.01.2019 року в порядку адміністративного судочинства.
Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником 18/100 частин домоволодіння по АДРЕСА_2 в порядку спадкування за законом після смерті її батька ОСОБА_4 (а.с.5).
На підставі рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 13 березня 2000 року ОСОБА_1 також є власником 18/100 частин домоволодіння по АДРЕСА_2 в порядку спадкування за законом після смерті її брата ОСОБА_5 (а.с.7).
18 травня 2000 року КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» посвідчило, що 18/100 частин домоволодіння по АДРЕСА_2 зареєстровані за ОСОБА_1 на праві приватної власності на підставі рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 13 березня 2000 року та записано в реєстраційну книгу за реєстровим номером 26145 (а.с.8).
Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 14 березня 2002 року було розглянуто питання про виділ частки у домоволодінні по АДРЕСА_2 . Зокрема, вирішено виділити на ідеальну частку померлого ОСОБА_5 , якою володіє та користується ОСОБА_1 , у житловому будинку літ. «Б-1» приміщення 4-3 площею 18,5 кв.м., Ѕ частину сараю літ. «И», Ѕ частину туалету літ. «Е» та душу літ. «М», Ѕ частину огородження №1,2,4 та замощення ІІ. Перерозподілено частки домоволодіння по АДРЕСА_2 та визнано за ОСОБА_1 право власності на 17/100 частин домоволодіння замість 18/100 частин. Визнано, що на частку померлого ОСОБА_5 приходиться 14/100 частин домоволодіння замість 18/100 частин (а.с.9-13).
На підставі рішення 1 сесії 7 скликання Харківської міської ради від 20.01.2015 року №12, вулицю Ново-Комсомольську перейменовано на вулицю Берегову (зворотній бік а.с.15).
29 листопада 2018 року позивачка звернулася до Державного реєстратора прав на нерухоме майно із заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, а саме: для проведення державної реєстрації права власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 . 
09 січня 2019 року відмовлено ОСОБА_1 у державній реєстрації права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 (а.с.14) Зазначено, що перерозподіл ідеальних часток у домоволодіння на підставі рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 14 березня 2002 року проведено без урахування рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 13 березня 2000 року. На час прийняття рішення про перерозподіл ідеальних часток, ідеальна частка ОСОБА_1 складала 36/100 та право власності за співвласником ОСОБА_5 не зареєстроване.
Як на підставу позовних вимог, ОСОБА_1 посилалася на те, що її ідеальна частка у спірному домоволодінні за адресою: АДРЕСА_1 , складає 36/100 частин, з яких 14/100 частин домоволодіння є часткою померлого ОСОБА_5 . Позивачка зазначає, що для упорядкування документів вона звернулася до Державного реєстратора для проведення державної реєстрації права власності на вищевказаний будинок. Проте у державній реєстрації їй було відмовлено. У зв`язку з цим, з урахуванням уточнених позовних вимог (а.с.79), ОСОБА_1 просила суд усунути перешкоди власнику та визнати за нею, після перерозподілу ідеальних часток на підставі рішення Дзержинського районного суду м.Харкова від 14.03.2002 року, право власності на 14/100 частин домоволодіння по АДРЕСА_2 , після померлого брата ОСОБА_5 замість належних та зареєстрованих 18/100 частин вказаного домоволодіння після померлого ОСОБА_5 на підставі рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 13.03.2000 року.
Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого порушеного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого права. Одним зі способів захисту права та інтересу є, зокрема, визнання права.
В порядку ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Згідно статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний механізм, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на окремі об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту (постанова Верховного Суду Касаційний цивільний суд, від 28.11.2018, № 662/397/17|61-24913св18).
Статтею 392 ЦК України визначено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою.
Матеріали справи свідчать про те, що позивачка є власником 18/100 частин домоволодіння по АДРЕСА_2 в порядку спадкування за законом після смерті її батька ОСОБА_4 (а.с.5), а також власником 18/100 частин домоволодіння по АДРЕСА_2 в порядку спадкування за законом після смерті її брата ОСОБА_5 (а.с.7).
Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 14 березня 2002 року було розглянуто питання про виділ частки у домоволодінні по АДРЕСА_2 . Зокрема, вирішено виділити на ідеальну частку померлого ОСОБА_5 , якою володіє та користується ОСОБА_1 , у житловому будинку літ. «Б-1» приміщення 4-3 площею 18,5 кв.м., Ѕ частину сараю літ. «И», Ѕ частину туалету літ. «Е» та душу літ. «М», Ѕ частину огородження №1,2,4 та замощення ІІ. Перерозподілено частки домоволодіння по АДРЕСА_2 та визнано за ОСОБА_1 право власності на 17/100 частин домоволодіння замість 18/100 частин. Визнано, що на частку померлого ОСОБА_5 приходиться 14/100 частин домоволодіння замість 18/100 частин (а.с.9-13).
29 листопада 2018 року позивачка звернулася до Державного реєстратора прав на нерухоме майно із заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, а саме: для проведення державної реєстрації права власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 . Проте 09 січня 2019 року їй було відмовлено у державній реєстрації права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 (а.с.14).
Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.
Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
За загальним правилом державна реєстрація прав проводиться будь-яким державним реєстратором за заявами у сфері державної реєстрації прав.
Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не є законом з питань майнового забезпечення, а регулює відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, і спрямований на забезпечення визнання та захисту державою таких прав. 
Відповідно до ч.1, 2 ст.11 Закону Україну «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Втручання, крім випадків, передбачених цим Законом, будь-яких органів влади, їх посадових осіб, юридичних осіб, громадян та їх об`єднань у діяльність державного реєстратора під час проведення реєстраційних дій забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом.
Аналіз вказаних норм права дає підстави стверджувати, що державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. 
При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає.
Обгрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 просила усунути перешкоди власнику та визнати за нею, після перерозподілу ідеальних часток право власності на 14/100 частин домоволодіння по АДРЕСА_2 , після померлого брата ОСОБА_5 замість належних та зареєстрованих 18/100 частин вказаного домоволодіння після померлого ОСОБА_5 на підставі рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 13.03.2000 року.
Статтею 391 ЦК України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. 
Згідно ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Матеріали справи не містять доказів того, що відповідачі чинять перешкоди у користуванні власністю ОСОБА_1 .
Крім того доказів того, що право власності ОСОБА_1 на її частку у домоволодінні по АДРЕСА_2 оспорюється або не визнається відповідачами, - позивачкою суду не надано.
Положення статті 392 ЦК України спрямовані на захист існуючого права власності, однак не встановлюють способу його набуття, як цього вимагає ОСОБА_1 .
Колегія суддів вважає, що обраний позивачкою спосіб захисту є неефективним у розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та фактично не призводять до відновлення її прав.
Захисту підлягають тільки порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси осіб.
Висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову, - відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.
Відмова органу державної реєстрації прав в оформленні права власності на об`єкт нерухомого майна та видачі свідоцтва у зв`язку з ненаданням необхідних документів для оформлення такого права, - не є оспорюванням права власності на об`єкт нерухомого майна.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 25 січня 2021 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: О.В. Маміна 

Судді:                                                                   С.С. Кругова

Н.П. Пилипчук

Повне судове рішення виготовлено 13.07.2021 року.