Постанова
Іменем України
 
30 червня 2021 року 
м. Київ
 
справа № 645/5525/16-ц
провадження № 61-26489св18
 
Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Калараша А. А., Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Ткачука О. С.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Церковне управління (Єпископат) Німецької Євангелічно-Лютеранської Церкви України,
третя особа - релігійна громада «Святого Вознесіння» Німецької Євангелічно-Лютеранської Церкви України,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу  Логовського Віталія Віталійовича , який діє в інтересах Церковного управління (Єпископат) Німецької Євангелічно-Лютеранської Церкви України, на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 13 листопада 2017 року в складі судді Сілантьєвої Е. С. та постанову Апеляційного суду Харківської області від 29 березня 2018 року у складі колегії суддів:Коваленко І. П., Овсяннікової А. І., Сащенко І. С.,
у цивільній справі за позовом  ОСОБА_1  до Церковного управління (Єпископат) Німецької Євангелічно-Лютеранської Церкви України, третя особа - релігійна громада «Святого Вознесіння» Німецької Євангелічно-Лютеранської Церкви України, про скасування наказу про звільнення, визнання незаконним і скасування рішення Церковного керівництва (синодального комітету) Церковного управління (Єпископату) НЄЛЦУ та протоколу № 24 від 17-18 жовтня 2016 року у частині звільнення ОСОБА_1 з посади пастора Церковного управління (Єпископату) Німецької Євангелічно-Лютеранської церкви України в громаді м. Харків з 21 жовтня 2016 року, поновлення на роботі та стягнення заробітку за час вимушеного прогулу,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Церковного управління (Єпископат) Німецької Євангелічно-Лютеранської Церкви України, третя особа - релігійна громада «Святого Вознесіння» Німецької Євангелічно-Лютеранської Церкви України, про поновлення на роботі та стягнення заробітку за час вимушеного прогулу, в якому, з урахуванням уточнень, просив визнати незаконним і скасувати наказ Єпископа НЄЛЦУ № П3-201016-1 від 20 жовтня 2016 року «Про звільнення ОСОБА_1 », визнати незаконним і скасувати рішення Церковного керівництва (синодального комітету) Церковного управління (Єпископату) НЄЛЦУ, протокол № 24 від 17-18 жовтня 2016 року у частині звільнення ОСОБА_1 з посади пастора Церковного управління (Єпископату) Німецької Євангелічно-Лютеранської церкви України в громаді м. Харків з 21 жовтня 2016 року, поновити ОСОБА_1 на посаді пастора Церковного управління (Єпископату) НЄЛЦУ з 21 жовтня 2016 року, стягнути з Церковного управління (Єпископату) НЄЛЦУ на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу.
В обґрунтування своїх вимог посилався на те, що з 01 вересня 2012 року він займав посаду пастора НЄЛЦУ у Харківському окрузі на підставі рішення засідання Керівництва церкви від 8-9 лютого 2012 року та свідоцтва про ординацію пастора від 22 вересня 2013 року.
23 жовтня 2016 року був ознайомлений з наказом від 20 жовтня 2016 року                 № П3-201016-1 про звільнення із займаної посади з 21 жовтня 2016 року за прогул без поважних причин (пункт 4 статті 40 КЗпП України).
Вважав своє звільнення на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України за вчинення прогулу з 24 вересня 2016 року по 03 жовтня 2016 року незаконним та необґрунтованим, оскільки він не вчиняв прогулу. Протягом зазначеного строку він виконував свої трудові обов`язки в рамках служіння, зокрема, за дорученням громади «Святого Вознесіння» м. Харкова проходив курс по роботі з дітьми вулиці у м. Варшава (Республіка Польща) з 25 вересня по 02 жовтня 2016 року. 24 вересня та 03 жовтня 2016 року були витрачені на проїзд відповідно до міст Варшави та Харкова.
Під час здійснення поїздки до м. Варшави він виконував вказівки керівництва церкви, до якого відповідно до пунктів 3.1, 3.2 Статуту церковного управління (Єпископату) НЄЛЦУ належить громада.
На засіданні Ради громади «Святого Вознесіння» м. Харкова 11 вересня 2016 року було прийнято рішення делегувати його, в рамках його служіння від громади на курс по роботі з дітьми вулиці, що мав відбутися в м. Варшаві з 25 вересня по 02 жовтня включно. Це рішення було відображено в Протоколі № 9 засідання Ради громади від 11 вересня 2016 року. Крім того, відповідно до п. 1.3 підрозділу В розділу ІІ Положення про ординацію і служіння пастора (службова інструкція), пастори зобов`язані регулярно підвищувати свою кваліфікацію, особливо за допомогою теологічної роботи на пасторських конференціях, через участь у проведенні церковних освітніх заходів та самоосвіту.
Перед поїздкою 23 вересня 2016 року він повідомив Єпископа НЄЛЦУ ОСОБА_5 та президента Президії Синоду НЄЛЦУ ОСОБА_3 про його участь у проведенні курсу по роботі з дітьми вулиці, що проходив у м. Варшаві. Оскільки жодних заперечень щодо поїздки позивача до м. Варшави від вказаних осіб не надійшло, позивач вважав, що у нього не було підстав відмовлятись від виконання доручення Ради громади «Святого Вознесіння» м. Харкова. Тому виконання цього доручення з попереднім повідомленням Єпископа та президента Президії синоду НЄЛЦУ виключає неповажність причини відсутності позивача за місцем служби.
Також посилався на порушення процедури звільнення, зокрема передбаченого п. 4.8 Статуту церковного управління (Єпископату) НЄЛЦУ обов`язкового погодження Єпископом звільнення пастора з церковною громадою або регіональним церковним округом.
Короткий зміст судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 13 листопада 2017 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Харківської області від 29 березня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено в повному обсязі.
Визнано незаконним і скасовано наказ Єпископа Німецької Євангелічно-лютеранської Церкви України № П3-201016-1 від 20 жовтня 2016 року «Про звільнення  ОСОБА_1 ».
Визнано незаконним і скасовано рішення Церковного керівництва (синодального комітету) Церковного управління (Єпископату) Німецької Євангелічно-лютеранської Церкви України, протокол № 24 від 17-18 жовтня 2016 року в частині звільнення  ОСОБА_1 з посади пастора Церковного управління (Єпископату) Німецької Євангелічно-лютеранської Церкви України в громаді м. Харків.
Поновлено  ОСОБА_1 , на посаді пастора Церковного управління (Єпископату) Німецької Євангелічно-лютеранської Церкви України в громаді м. Харків з 21 жовтня 2016 року.
Стягнено з Церковного управління (Єпископату) Німецької Євангелічно-лютеранської Церкви України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 21 жовтня 2016 року по 13 листопада 2017 року у розмірі 34 531,11 грн.
Стягнено з Церковного управління (Єпископат) Німецької Євангелічно-лютеранської Церкви України на користь держави судовій збір у розмірі 640,00 грн.
Задовольняючи позовні вимоги  ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що відсутність позивача за місцем служіння у м. Харкові протягом 24 вересня - 03 жовтня 2016 року була погоджена органом управління НЄЛЦУ, яким є громада у м. Харкові в особі Ради громади, а також того, що метою поїздки ОСОБА_1 була участь у навчальному курсі по роботі з дітьми та молоддю в рамках проекту «Міні-проекти - невеликі дії, великі зміни 2.0» у період з 25 вересня по 02 жовтня 2016 року, тобто підвищення його кваліфікації.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У травні 2018 року Логовський В. В., який діє в інтересах Церковного управління (Єпископат) Німецької Євангелічно-Лютеранської Церкви України, звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 13 листопада 2017 рокута постанову Апеляційного суду Харківської області від 29 березня 2018 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати вказані рішення суду та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 25 травня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу з Фрунзенського районного суду м. Харкова. Зупинено виконання рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 13 листопада 2017 року, за виключенням виконання рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за один місяць, до закінчення його перегляду в касаційному порядку.
18 липня 2018 року до Верховного Суду надійшла витребовувана цивільна справа.
Ухвалою Верховного Суду від 30 червня 2020 року зупинено касаційне провадження у справі № 645/5525/16-ц (провадження № 61-26489св18) у справі за позовом  ОСОБА_1 до Церковного управління (Єпископат) Німецької Євангелічно-Лютеранської Церкви України, третя особа - релігійна громада «Святого Вознесіння» Німецької Євангелічно-Лютеранської Церкви Українипро поновлення на роботі та стягнення заробітку за час вимушеного прогулу до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 121/21764/17 (провадження № 61-42291св18) за позовом  ОСОБА_4 до громадської організації товариства садоводів «Малинівка» про поновлення на роботі.
Ухвалою Верховного Суду від 17 червня 2021 року поновлено провадження у цій справі.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди не дали належної оцінки наступним обставинам: прогул не був викликаний надзвичайними, невідворотними або непередбачуваними обставинами; прогул є тривалим (25 вересня 2016 року по 03 жовтня 2016 року); прогул, пов`язаний з перебуванням за межами території України; позивач повернувся до України лише 03 жовтня 2016 року; маючи достатньо часу та можливостей, ОСОБА_1 , не погодив зі своїм роботодавцем відсутність на робочому місці та не оформив належним чином (заявапро відпустку, відрядження тощо) запланований від`їзд; позивач і раніше допускав порушення трудової дисципліни та, як наслідок, притягувався до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани. 
Неможливо погодитись з висновком суду щодо повідомлення позивачем Єпископа ОСОБА_5 та інших керівників НЄЛЦУ про поїздку до м. Варшави заздалегідь. Це повідомлення, з точки зору суду, здійснено в межах робочого часу пастора, оскільки він не нормований. Однак, в даному випадку необхідно встановлювати не факт повідомлення, а факт отримання згоди відповідача на залишення ОСОБА_1 його робочого місця.Повідомлення не було зроблено заздалегідь, оскільки як було доведено у судовому засіданні, ОСОБА_1 надіслав його електронною поштою вночі, напередодні від`їзду, під час відсутності Єпископа на робочому місці, про що ним було отримано повідомлення автовідповідача. Вказівки суду першої інстанції та апеляційного суду на те, що робочий час пастора є ненормованим не можна прийняти до уваги, оскільки вони є абсолютно бездоказовими. Сам факт повідомлення працівником роботодавця про відсутність на робочому місці, без поважних підстав, не є погодженням з боку роботодавця такої відсутності.Форма та спосіб у який ОСОБА_1 повідомив Церковне Управління (Єпископат )про свою відсутність були абсолютно формальними та виключали можливість Єпископату своєчасно відреагувати на таке повідомлення. Тим часом, працівник має не повідомляти роботодавця про свою відсутність на робочому місці, а погоджувати її з роботодавцем, тобто отримувати на це дозвіл.
Також мотивуючи свої висновки про відсутність факту прогулу тим, що ОСОБА_1 з 24 вересня по 03 жовтня 2016 року нібито був зайнятий підвищенням своєї кваліфікації, суди вийшли за межі власних повноважень, безпідставно втрутившись у сферу прав та повноважень відповідача. Лише роботодавець має вирішувати яким чином, в який період, та за якими напрямками його працівники потребують підвищення кваліфікації.Отже, працівник не може без дозволу роботодавця залишати своє робоче місце служіння).
Крім того зазначав, що єдиним органом, що має повноваження на призначення звільнення з посад, прийняття поточних звітів, встановлення напрямків діяльності співробітників відповідача, затвердження їх посадових інструкцій та штатного розкладу є - Церковне керівництво (воно ж - Синодальний комітет), роботою якого за посадою керує Єпископ. Намагання позивача включити до цієї системи Раду громади вбачаються очевидно недоречними. Рада громади є органом управління громади, а не Церковного Управління (Єпископату) НЄЛЦУ.
Відзиву на касаційну скаргу не надходило.
Фактичні обставини справи, встановлені судами 
Рішенням Керівництва НЄЛЦУ від 08-09 лютого 2012 року ОСОБА_1 був направлений на період вікаріата до Харківського церковного округу з 01 серпня 2012 року. Відповідно до наказу керуючого справами канцелярії НЄЛЦУ № 10-к від 05 вересня 2013 року позивач був прийнятий на посаду пастора громади міста Харкова з 10 вересня 2013 року з окладом згідно штатного розпису.
Відповідно до індивідуальних відомостей про застраховану особу, виданих Управлінням Пенсійного фонду у Фрунзенському районі м. Харкова ОСОБА_1 з жовтня 2012 року до жовтня 2016 року був застрахований у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування та його страхувальником зазначено Церковне Управління (Єпископат) Німецької Євангелічно-лютеранської Церкви України.
Рада громади «Святого Вознесіння» м. Харкова 11 вересня 2016 року прийняла рішення делегувати ОСОБА_1 в рамках його служіння від громади Святого Вознесіння на курс по роботі з дітьми вулиці, що мав відбутися в м. Варшаві з 25 вересня по 02 жовтня 2016 року включно. Це рішення оформлено Протоколом № 9 засідання Ради громади Святого Вознесіння м. Харкова від 11 вересня 2016 року.
23 вересня 2016 року позивач направив електронного листа НЄЛЦУ Єпископу ОСОБА_5 , президенту Президії Синоду НЄЛЦУ ОСОБА_3 про свою поїздку до м. Варшави для участі у проведенні курсу по роботі з дітьми вулиці. Факт поїздки та участі у проходженні курсу по роботі з дітьми та молоддю в рамках проекту «Міні-проекти - невеликі дії, великі зміни 2.0» у період з 24 вересня до 03 жовтня 2016 року підтверджується письмовими доказами, доданими до матеріалів справи, а саме довідкою клубу католицької інтелігенції від 17 травня 2017 року, програмою тренінгу з менторства та тренерства, а також довідкою заступника голови Синодального відділу соціального служіння та благодійності Української православної церкви Київського патріархату від 22 травня 2017 року № 37.
11 жовтня 2016 року на виконання службового розпорядження № СР-04.10.2016 від 05 жовтня 2016 року позивач надав на ім`я Єпископа НЄЛЦУ та Синодального комітету НЄЛЦУ службову записку щодо обставин своєї поїздки до м. Варшави.
Наказом Єпископа НЄЛЦУ ОСОБА_5 № П3-201016-1 від 20 жовтня 2016 року ОСОБА_1 було звільнено з 21 жовтня 2016 року з посади пастора Церковного управління Єпископату НЄЛЦУ у громаді м. Харкова року за прогул без поважних причин (пункту 4 статті 40 КЗпП України).
23 жовтня 2016 року радник Єпископа НЄЛЦУ з адміністративних справ ОСОБА_2 , перебуваючи у м. Харкові, вручив позивачу наказ                                        № П3-201016-1 про його звільнення.
Як вбачається з наказу Єпископа НЄЛЦУ № П3-201016-1 від 20 жовтня 2016 року «Про звільнення ОСОБА_1 », цей наказ було видано на підставі рішення Церковного керівництва (Синодального комітету) Церковного управління (Єпископату) НЄЛЦУ (протокол № 24 від 17-18 жовтня 2016 року).
Згідно виписки з протоколу засідання церковного керівництва НЄЛЦУ № 24 від 17-18 жовтня 2016 року вирішено звільнити ОСОБА_1 з посади пастора церковного управління (Єпископату) Німецької Євангелічно-лютеранської Церкви України у громаді м. Харків з 21 жовтня 2016 року у зв`язку з прогулом без поважних причин.
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК Українипровадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-ІХ установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Тому в тексті цієї постанови норми ЦПК України наводяться в редакції, яка була чинною станом на 07 лютого 2020 року.
Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваних судових рішень, обговоривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з огляду на таке.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
Відповідно до статей 7, 25, 26 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації», статуту Німецької Євангелічно-Лютеранської Церкви України і Положення про ординацію та служіння пастора (службова інструкція пастора) правовий статус священнослужителя, зокрема пастора, в релігійному об`єднанні визначається трудовим законодавством України, а тому на нього поширюються норми трудового законодавства.
Згідно з пунктом 4 частини 1статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.
Для встановлення прогулу, тобто факту відсутності особи на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, суду необхідно з`ясувати поважність причини такої відсутності.
Поважними причинами визнають такі причини, що виключають вину працівника.
При розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 частини 1статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин.
Прогулом без поважних причин вважається полишення роботи без відповідного попередження роботодавця в установленому порядку про розірвання трудового договору або залишення роботи до закінчення строку попередження без згоди на це роботодавця, якщо такий договір укладено на невизначений строк; залишення без поважних причин особою, з якою укладено строковий трудовий договір, роботи до закінчення строку трудового договору; самовільне залишення молодим спеціалістом (молодим робітником) роботи, на яку його направили після закінчення відповідного навчального закладу, до закінчення строку обов`язкового відпрацювання; самовільне використання без погодження з роботодавцем днів відгулів, чергової відпустки тощо. Не може вважатися прогулом відсутність працівника на робочому місці за умови, що він присутній на підприємстві. Якщо працівник не залишив місця розташування підприємства, його не можна звільнити за прогул. До такого працівника можуть застосовуватися інші види дисциплінарного або громадського стягнення чи впливу.
Згідно з частиною 2 статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Відповідно до пункту 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок), цей Порядок застосовується, зокрема у випадку, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати.
Пунктом 2 Порядку передбачено, що у випадку збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
Згідно з пунктами 3, 4 Порядку при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітникам-почасовикам; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші. При обчисленні середньої заробітної плати за останні два місця, не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов`язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження тощо) та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю.
Відповідно до пункту 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місця роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом останніх двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац 3 пункту 8 Порядку). Такий порядок обчислення середнього заробітку застосовується незалежно від форми власності підприємства.
Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що ОСОБА_1 був відсутній на робочому місці через делегування в рамках його служіння від громади Святого Вознесіння на курс по роботі з дітьми вулиці, що мав відбутися в м. Варшава з 25 вересня 2016 року по 02 жовтня 2016 року включно, що підтверджується доказами, долученими до матеріалів справи, а тому звільнення позивача на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України є незаконним. Враховуючи наведене, позивач підлягає поновленню на роботі з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Доводи касаційної скарги про те, що єдиним органом, що має повноваження на призначення, звільнення з посад та інше є Церковне керівництво (воно ж - Синодальний комітет), роботою якого за посадою керує Єпископ, а намагання позивача включити до цієї системи Раду громади вбачаються очевидно недоречними, спростовується тим, що відповідно до п. 4.8 Статуту церковного управління (Єпископату) НЄЛЦУ Єпископ має повноваження призначати та звільняти пасторів за рішенням Церковного керівництва і за погодженням церковної громади або регіонального церковного округа згідно з внутрішньоцерковним канонічним правом, якщо це передбачено ним. Статут НЄЛЦУ є частиною внутрішньоцерковного канонічного права, що було встановлено під час судового засідання і визнано сторонами. Тому, приймаючи рішення про звільнення позивача з посади пастора церковного управління (Єпископату) Німецької Євангелічно-лютеранської Церкви України у громаді м. Харкова з 21 жовтня 2016 року церковне керівництво (синодальний комітет) і Єпископ НЄЛЦУ повинні були дотримуватися вимог п. 4.8 Статуту НЄЛЦУ і погодити це звільнення з громадою «Святого Вознесіння» м. Харкова. Однак, ні синодальний комітет, ні Єпископ НЄЛЦУ ОСОБА_5 не звертався за погодженням про звільнення ОСОБА_1 до релігійної громади «Святого Вознесіння» НЄЛЦУ.
Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог вищенаведеної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої та апеляційної інстанцій - без змін, оскільки підстави для скасування судових рішень відсутні.
Щодо судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді касаційної інстанції немає.
За змістом частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).
Враховуючи те, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, відповідно до положень частини третьої статті 436 ЦПК України Верховний Суд поновлює дію рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 13 листопада 2017 року в зупиненій частині.
Керуючись статтями 400, 401, 409, 416, 419, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Логовського Віталія Віталійовича , який діє в інтересах Церковного управління (Єпископат) Німецької Євангелічно-Лютеранської Церкви України залишити без задоволення.
Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 13 листопада 2017 року та постанову Апеляційного суду Харківської області від 29 березня 2018 року залишити без змін.
Поновити дію рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 13 листопада 2017 року в зупиненій частині.
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                               Є. В. Петров
 
                                                                                                          А. А. Калараш
 
                                                                                                          О. С. Ткачук