ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
33001 , м. Рівне,  вул. Яворницького, 59

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 липня 2021 року                                                                                      Справа № 918/209/21 

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючий суддя Василишин А.Р., суддя Філіпова Т.Л. ,  суддя Бучинська Г.Б. 

при секретарі судового засідання Першко А.А.
розглянувши апеляційну скаргу Рівненської міської ради на ухвалу Господарського суду Рівненської області від 27 квітня 2021 року в справі №918/209/21 (суддя - Торчинюк В.Г.)
за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "СІГІРІЯ" про забезпечення позову в справі
час та місце ухвалення: 27 квітня 2021 року; м. Рівне, вул. Набережна, 26А; повний текст ухвали складено 27 квітня 2021 року
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "СІГІРІЯ"
до Рівненської міської ради
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Управління капітального будівництва виконавчого комітету Рівненської міської ради
про визнання недійсним пункту 1 та 2 рішення від 11 лютого 2021 року № 58 та їх скасування
за участю представників сторін:
від Позивача - не з`явився;
від Відповідача - не з`явився;               
від Третьої особи - не з`явився.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "СІГІРІЯ" (надалі – Позивач) звернулося до Господарського суду Рівненської області з позовом до Рівненської міської ради (надалі – Відповідач) про визнання недійсним та скасування з моменту прийняття  пунктів 1 та 2 рішення Відповідача від 11 лютого 2021 року №58 «Про відмову від укладення на новий строк договору оренди земельної ділянки на АДРЕСА_1 ».
Ухвалою Господарського суду Рівненської області  від 29 березня 2021 року залучено третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Управління капітального будівництва виконавчого комітету Рівненської міської ради (надалі – Третя особа).
26 квітня 2021 року через відділ канцелярії  Позивачем подано заяву про забезпечення позову в якій Позивач просив суд вжити заходи забезпечення позову шляхом заборони: Управлінню земельних відносин виконавчого комітету Рівненської міської ради замовляти розроблення технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельної ділянки площею 9 548 кв.м на АДРЕСА_1 ; Міському голові погоджувати технічну документацію із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельної ділянки площею 9 548 кв.м на вул. на вул. Соборна, 450.
Водночас, на адресу  місцевого господарського суду надійшла заява про уточнення прохальної частини заяви про забезпечення позову, відповідно до якої Позивач уточнив прохальну частину заяви про забезпечення позову та просив суд: вжити заходи забезпечення позову шляхом заборони усім суб`єктам владних повноважень, державним реєстраторам, нотаріусам, проводити будь-які дії, в тому числі реєстраційні дії, щодо земельної ділянки площею 9548 кв.м з кадастровим номером 5610100000:01:003:0028, місцезнаходження якої за адресою: АДРЕСА_1 , а також заборонити розроблення та погодження технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання вищезазначеної земельної ділянки.
Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 27 квітня  2021 року заяву Позивача про забезпечення позову в справі №918/209/21 задоволено. Вжито заходи забезпечення позову шляхом заборони усім суб`єктам владних повноважень, державним реєстраторам, нотаріусам, проводити будь-які дії, щодо земельної ділянки площею 9 548 кв.м з кадастровим номером 5610100000:01:003:0028, місцезнаходження якої за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційні дії, розроблення, погодження технічної документації із землеустрою щодо поділу або об`єднання земельної ділянки).

Мотивуючи дану ухвалу,    місцевий господарський суд виходив, зокрема з того, що     здійснивши оцінку обґрунтованості заяви Позивача щодо необхідності вжиття відповідних заходів до забезпечення позову, ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів, адекватності вимог заявника про забезпечення позову, з урахуванням збалансованості інтересів сторін, місцевий господарський суд прийшов до висновку про  задоволення заяви про забезпечення позову. Місцевий господарський суд вказав, що оскаржуваним рішенням №520 Відповідач почав процедуру ліквідації земельної ділянки площею 9 548 кв.м на АДРЕСА_1 з кадастровим номером земельної ділянки 5610100000:01:003:0028. Крім того, матеріалами справи стверджено, що на вказаній земельній ділянці знаходиться житловий будинок з вбудовано-прибудованим торговим приміщеннями, відсоток готовності - 5%, зазначене стверджується витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. З зазначеного вбачається, що Позивач продовжує користуватися спірною земельною ділянкою, в той час Відповідач, без належної правової підстави здійснює процедуру поділу вказаної земельної ділянки, навіть не повернувши таку у своє користування (як зазначив суд першої інстанції доказів протилежного матеріали справи не містять) та незважаючи на те, що на вказаній ділянці розташований об`єкт нерухомості Позивача.
З урахуванням наведеного, також місцевий господарський суд зазначив, що обраний Позивачем захід до забезпечення позову  щодо заборони відповідає суті позовної вимоги і є розумним, обґрунтованим та адекватним, має тимчасовий характер, гарантує можливість забезпечення існуючого між сторонами положення до винесення судового рішення.

 Не погоджуючись з винесеною ухвалою, Відповідач  звернувся до Північно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просив оскаржувану ухвалу скасувати та прийняти постанову, якою відмовити в задоволенні заяви Позивача про забезпечення позову.
Мотивуючи дану апеляційну скаргу Відповідач  звертає увагу апеляційного господарського суду на те, що місцевий господарський суд виносячи свою ухвалу не пересвідчився в тому, чи існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання рішення суду про задоволення позову в майбутньому.
Також, апелянт зазначив, що місцевий господарський суд застосував захід забезпечення позову, при цьому не звернувши увагу на ту обставину, що Позивач не є суб`єктом (стороною) спірних правовідносин щодо оренди земельної ділянки на АДРЕСА_1 , сторонами договору оренди земельної ділянки  виступають – Відповідач (орендодавець) та Третя особа (Орендар). На час прийняття спірного рішення 15 квітня 2021 року №502  «Про проведення поділу земельної ділянки» право користування цією земельною ділянкою в її орендаря - Третьої особи було припинено на підставі рішення  Відповідача від 11 лютого 2021 року №58, що підтверджується витягом з Державного  реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права, з датою державної реєстрації припинення речового права – 17 лютого 2021 року.  
Ухвалою Північно –західного апеляційного господарського суду  від 7 червня 2021 року  було відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Відповідача; запропоновано Позивачу  подати відзив на апеляційну скаргу з доказами його надсилання Відповідачу.
На виконання вимог ухвали Позивач подав відзив на апеляційну скаргу Відповідача, в котрому просив ухвалу місцевого господарського суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.           
Зазначивши, що Позивачем на підставі відповідних договорів було отримано містобудівні умови і обмеження забудови спірної земельної ділянки, а оскаржуваним рішенням та Рішенням Відповідача про поділ земельної ділянки було порушено права Позивача на користування спірною земельною ділянкою, що свідчить про те, що Відповідач своїми діями та рішеннями розпочав процедуру ліквідації земельної ділянки.
Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від    17 червня 2021 року     апеляційну скаргу Відповідача  було призначено до розгляду на 2 липня 2021 року об 10:00 год..

В судове засідання від 2 липня 2021 року представник Позивача, Відповідача та Третьої особи не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили. 
Водночас,   суд не викликав учасників справи у судове засідання, відповідно до частини 1     статті 120 Господарського процесуального кодексу України, що вказує на те, що   ухвалою суду від 17 червня 2021 року явка сторін обов`язковою не визнавалась.
Разом з тим суд констатує, що відкладення розгляду апеляційної скарги, визначено статтею 273 Господарського процесуального кодексу України, що по суті є неприпустимим з огляду на те, що це суперечить одному із завдань господарського судочинства, визначених частиною 1 статті 2 Господарського процесуального кодексу України (своєчасне вирішення судом спорів). При цьому апеляційний господарський суд наголошує на тому, що в силу дії частини 2 статті 2 Господарського процесуального кодексу України, суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.     
В силу дії частини 3 статті 202 Господарського процесуального кодексу України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.
Разом з тим, будь-яких клопотань з приводу відкладення розгляду апеляційної скарги від сторін не надходило.
З огляду на що, колегія апеляційного господарського суду вбачає за можливим розглядати дану апеляційну скаргу без участі представників Позивача, Відповідача та  Третьої особи за наявними в матеріалах справи доказами (зважаючи на закінчення тридцятиденного строку розгляду даної апеляційної скарги 6 липня 2021 року).
Відтак, дослідивши матеріали справи та обставини на предмет повноти їх встановлення, відзив на апеляційну скаргу, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, колегія суддів Північно–західного апеляційного господарського суду приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задоволити,   а оскаржувану   ухвалу   скасувати. При цьому колегія виходила з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи предметом позову в даній справі є позовна вимога про визнання недійсним та скасування з моменту прийняття  пунктів 1 та 2 рішення Відповідача від 11 лютого 2021 року №58 «Про відмову від укладення на новий строк договору оренди земельної ділянки на АДРЕСА_1 ».
При цьому, підставою звернення Позивача до суду з даним позовом стала відмова Відповідача від продовження дії договору оренди землі 19 серпня 2010 року, яка знайщла своє вираження у винесенні Відповідачем оскаржуваних пунктів 1 та 2 рішення від 11 лютого 2021 року №58 «Про відмову від укладення на новий строк договору оренди земельної ділянки на вул. Соборній, 450».
Як на підставу законності продовження укладеного договору оренди земельної ділянки та законного користування такою земельною ділянкою Позивач покликається на частину 6 статті 33 ЗУ «Про оренду землі», оскільки на переконання Позивача договір оренди землі від 19 серпня 2010 року є продовженим на тих самих умовах і з тих самих підстав.  
Позивач зазначає, що після відкриття провадження у справі №918/209/21 на сайті Рівненської міської ради 31 березня 2021 року було розміщено проєкт рішення "Про проведення поділу земельної ділянки на вул. Соборній, 450".
Саме тому Позивач  14 квітня 2021 року звернулося до міського голови та секретаря Відповідача із проханням зняти з порядку денного сесії Рівненської міської ради питання про поділ земельної ділянки по вул. Соборній, 450 в м. Рівному до набрання законної сили рішення у справі №918/209/21.
Як вказує Позивач, Відповіді Відповідач на звернення Позивача не надав.
15 квітня 2021 року Відповідачем (восьме скликання) було прийняте рішення №520 "Про проведення поділу земельної ділянки на вул. Соборній, 450".
Відповідно до пункту 1 Рішення №520 Відповідач надав згоду на поділ земельної ділянки площею 9 548 кв.м на вул. Соборна, 450 з кадастровим номером земельної ділянки 5610100000:01:003:0028, яка перебуває в комунальній власності територіальної громади міста Рівного, на такі земельні ділянки: земельна ділянка №1 площею 7 297 кв.м; земельна ділянка №2 площею 924 кв.м; земельна ділянка №3 площею 1 327 кв.м.
Отже, на переконання Позивача, оскаржуваним рішенням №520 Відповідач почав процедуру ліквідації спірної земельної ділянки площею 9 548 кв.м на вул. Соборна, 450 з кадастровим номером земельної ділянки 5610100000:01:003:0028.
Дане стало підставою для  звернення Позивача із заявою про забезпечення позову.
Обгрунтовуючи таку заяву, Позивач зазначає, що він не зможе захисти свої інтереси в межах одного провадження, це потягне за собою необхідність звернення до суду з іншими позовами, а тому вжиття заходів забезпечення позову шляхом заборони усім суб`єктам владних повноважень, державним реєстраторам, нотаріусам, проводити будь-які дії, в тому числі реєстраційні дії, щодо земельної ділянки площею 9 548 кв.м з кадастровим номером 5610100000:01:003:0028, місцезнаходження якої за адресою: Рівненська область, м. Рівне, вул. Соборна, 450, а також заборонити розроблення та погодження технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання вищезазначеної земельної ділянки є на переконання Позивача доцільним.
Також Позивача, зважаючи на те, що вжиття судом заходів забезпечення позову забезпечить фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову, звернувся до місцевого господасрького суду із заявою про забезпечення позову. 

Колегія суддів констатує, що статтею 136 Господарського процесуального кодексу України, передбачено, що господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених  статтею 137 цього Кодексу  заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
У відповідності до частини 1  статті 137 Господарського процесуального кодексу України, позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною відповідачу вчиняти певні дії; встановленням обов`язку вчинити певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві, або виконувати щодо нього інші зобов`язання; зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку; іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1 - 9 цієї частини.
Частинами першою, третьою  статті 138 Господарського процесуального кодексу України  встановлено, що заява про забезпечення позову подається: до подання позовної заяви - за правилами підсудності, встановленими цим Кодексом для відповідного позову, або до суду за місцезнаходженням предмета спору - якщо суд, до підсудності якого відноситься справа, визначити неможливо; одночасно з пред`явленням позову - до суду, до якого подається позовна заява, за правилами підсудності, встановленими цим Кодексом; після відкриття провадження у справі - до суду, у провадженні якого перебуває справа.
За змістом  статті 140 Господарського процесуального кодексу України  заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи. Ухвалу про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову може бути оскаржено. Оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання, а також не перешкоджає подальшому розгляду справи.
Забезпечення позову є засобом, спрямованим на запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних   законом   інтересів юридичної або фізичної особи. Воно полягає у вжитті заходів, за допомогою яких у подальшому гарантується виконання судового рішення або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.
При цьому, в таких немайнових спорах має досліджуватися, чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав, оскільки позивач не зможе їх захистити в межах одного цього судового провадження за його позовом без нових звернень до суду.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі суддів Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 16 серпня 2018 року в справі №910/1040/18, а також в постанові Верховного суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду    від 9 листопада 2018 року в справі №915/508/18.
Відповідно до   статтею 145 Господарського процесуального кодексу України,     суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи. Клопотання про скасування заходів забезпечення позову розглядається в судовому засіданні не пізніше п`яти днів з дня надходження його до суду. За результатами розгляду клопотання про скасування заходів забезпечення позову, вжитих судом, постановляється ухвала.
Господарський суд не повинен скасовувати вжиті заходи забезпечення, за       винятком       випадків,       коли       потреба       у забезпеченні       позову       з       тих чи інших причин відпала або змінились певні обставини, що спричинили застосування заходів       забезпечення позову,       або       забезпечення       позову перешкоджає належному виконанню судового рішення.
При вирішенні питання про вжиття заходів забезпечення позову господарський суд має оцінити обґрунтованість доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням таких умов: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між заявленим заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду, імовірності ускладнення чи непоновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, у разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Вирішуючи питання про забезпечення позову та виходячи з приписів статей  13,    15,    74 ГПК України    (змагальність сторін та пропорційність у господарському судочинстві, обов`язок доказування і подання доказів), господарський суд також має здійснити оцінку обґрунтованості доводів протилежної сторони (відповідача) щодо відсутності підстав та необхідності вжиття відповідних заходів забезпечення позову з урахуванням зокрема того, чи порушує вжиття відповідних заходів забезпечення позову права цього учасника (відповідача), а відповідно чи порушується при цьому баланс інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу та яким чином; чи спроможний відповідач фактично (реально) виконати судове рішення в разі задоволення позову у разі, якщо захід забезпечення позову не буде вжито судом.
Колегія суддів враховує правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 15 січня 2019 року у справі №915/870/18.
Оскільки у даному випадку Позивач звернулося до суду з позовними вимогами немайнового характеру, судове рішення у разі задоволення якої не вимагатиме примусового виконання, то в даному випадку мала застосовуватися та досліджуватися така підстава вжиття заходів забезпечення позову як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.  При цьому в таких немайнових спорах має досліджуватися, чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав, зокрема, чи зможе позивач їх захистити в межах одного цього судового провадження за його позовом без нових звернень до суду  (наведена правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16 серпня 2018 року по справі №910/1040/18).
В той же час, колегія суддів констатує, що на час прийняття спірного рішення від 15 квітня 2021 року №502  про проведення поділу земельної ділянки право користування цією земельною ділянкою в її орендаря, а саме Третьої особи було припинено на підставі рішення  Відповідача від 11 лютого 2021 року №58, що підтверджується витягом з Державного  реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права з датою державної реєстрації припинення речового права – 17 лютого 2021 року (а. м.о. 10). 
Поряд з тим на переконання колегії суду для винесення висновку про існування підстав для забезпечення позову необхідно довести не лише факт винесення певних рішень (що стосуються Третьої особи), але й довести факт, що Відповідач вчиняє дії щодо виконання такого рішення до вирішення даної справи судом по суті. Водночас, інших доказів щодо цього, окрім вказаного рішення, матеріали оскарження не містять.    
Поряд з тим, в матеріалах справи відсутні докази, щодо присвоєння земельним ділянкам кадастрових номерів, так і відсутні будь-які докази того, що Позивач звернувся до органів реєстрації реалізувати  поділ земельної ділянки та присвоїти їй кадастрові номери (зважаючи на довід  Позивача щодо ліквідації земельної ділянки), адже в силу вимог статті 79-1 Земельного кодексу України формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.
Відтак, апеляційний господарський суд оцінюючи виключно питання забезпечення позову констатує, що Позивачем не доведено, що у разі не забезпечення позову, дане утруднить виконання судового рішення в разі його задоволення. Водночас суд оцінюючи виключно питання забезпечення позову констатує і той факт (з огляду на описані  підстави для забезпечення), що Позивач не довів суду і того, яким чином в наслідок задоволення такого позову в нього виникне право користуватися спірною земельною ділянкою (адже як вбачається із долучених до матеріалів оскарження доказів, Позивач не є орендарем, а лише суборендарем на земельній ділянці, рішення по котрій прийнято Відповідачем), що є необхідною умовою для винесення рішення про забезпечення позову (адже не доведення такого факту, з огляду на предмет забезпечення, на переконання колегії суду вказує про не співмірність забезпечення до заявлених позовних вимог, оскільки задоволення позову не створить автоматичного права оренди на спірну  ділянку у Позивача).    
Крім того, на підставі вимог статтей 74,76,77 ГПК України  заява про забезпечення позову не містить в собі підстав необхідних для її задоволення, оскільки Позивачем не аргументовано та не надано    переконливих доказів необхідності прийняття забезпечувальних заходів.
Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.
З огляду на усе вищевказане,  судова колегія прийшла до висновку про те, що у господарського суду першої інстанції не було достатніх правових підстав для задоволення заяви Позивача та вжиття заходів забезпечення позову.
Крім того, згідно зі  статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"  та частини 4  статті 11 Господарського процесуального кодексу України  суди застосовують при розгляді справ  Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод  1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до статті 1 Першого протоколу до  Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод  кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених  законом  і загальними принципами міжнародного права.
Отже, наявність в майбутньому потенційної можливості задоволення судом вимог Позивача не може на час постановлення оскаржуваної ухвали виправдовувати втручання у право держави в особі територіальної громади  на мирне володіння землею, враховуючи відсутність в матеріалах справи жодних належних доказів в розумінні  статті 76 Господарського процесуального кодексу України, із якими діюче законодавство пов`язує застосування заходів забезпечення позову.
Відтак, колегія суддів зазначає, що Позивачем не надано доказів (зважаючи на не доведення обставин того, що саме Третя особа в даній справі є орендарем по спірному Договору) на підтвердження вчинення Відповідачами дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, оскільки посилання Позивача в заяві на потенційну можливість ухилення Відповідача  від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення такої заяви.
Враховуючи усе вищевстановлене в даному судовому рішенні, колегія суддів прийшла до висновку, що заява Позивача про забезпечення позову по даній справі не підлягає до задоволення, а відтак приймає рішення про відмову у її задоволенні.
Суд апеляційної інстанції наголошує, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення відповідно до  статті 277 Господарського процесуального кодексу України, зокрема, є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
З огляду на зазначене, враховуючи положення статті 275 та статті 277 ГПК України, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що   ухвала Господарського суду Рівненської області від 27 квітня 2021 року в справі №918/209/21 є такою, що не відповідає нормам процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала підлягає скасуванню.
Відтак, виносячи дану судову постанову та враховуючи те, що апеляційним господарським судом задоволено апеляційну скаргу Відповідача,   апеляційний господарський суд,  відповідно   статті 129 ГПК України,   покладає   судовий збір    за розгляд апеляційної скарги на Позивача.
                Керуючись статтями 129, 269-276, 280, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд -           

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Рівненської міської ради на ухвалу Господарського суду Рівненської області від 27 квітня 2021 року в справі №918/209/21 - задоволити.
2. Ухвалу Господарського суду Рівненської   області від 27 квітня 2021 року в справі №918/209/21 - скасувати.
3. Прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "СІГІРІЯ" про забезпечення позову в справі №918/209/21.
4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "СІГІРІЯ" (33024, м. Рівне вул. Соборна, 285А, код ЄДРПОУ 37847280) на користь Рівненської міської ради (33028, м. Рівне вул. Соборна, 12-А, код ЄДРПОУ 34847334) 2270 грн   витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги.
5. Господарському   суду Рівненської області видати відповідний наказ.
6. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
7. Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.
8. Матеріали оскарження ухвали у справі №918/209/21 повернути Господарському суду Рівненської   області.
Повний текст постанови виготовлено 6 липня 2021 року.

Головуючий  суддя                                                                      Василишин А.Р. 

        Суддя                                                                                              Філіпова Т.Л.  

Суддя                                                                                              Бучинська Г.Б.