П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

26 липня 2021 р.	м.Одеса	Справа № 420/3880/20	
Головуючий в 1 інстанції: Радчук А.А.
          П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі:
головуючого           судді                     -            Джабурія О.В.
суддів                                          -            Вербицької Н.В.
                                                -          Кравченка К.В.
розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за апеляційною скаргою Інституту Військово-Морських Сил Національного університету «Одеська морська академія» на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 23 вересня 2020 року у справі за позовом Інституту Військово-Морських Сил Національного університету «Одеська морська академія» до ОСОБА_1 про стягнення витрат, пов`язаних з утриманням в вищому навчальному закладі,-
ПОЗОВНІ ВИМОГИ ТА
НАСЛІДКИ ВИРІШЕННЯ ПОЗОВУ СУДОМ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

06 травня 2020 року Інститут Військово-Морських Сил Національного університету «Одеська морська академія» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просив суд:
- стягнути з ОСОБА_1 на користь Інституту Військово-Морських Сил Національного університету «Одеська морська академія» витрати, пов`язані з утриманням у вищому навчальному закладі у сумі 620 806, 44 грн. та витрати на судовий збір у сумі 9312,10 грн.
Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач посилався на те, що відповідач рапортом від 08.01.2020 року (вхідний від 09.01.2020 року № 102/11) звернувся до начальника Інституту з проханням відрахувати його з навчання у зв`язку з небажанням укладати контракт на посадах осіб офіцерського складу.
У зв`язку з тим, що відповідач відмовився від подальшого проходження військової служби на посадах офіцерського складу протягом не менше п`яти років після закінчення навчання, питання щодо його відрахування було розглянуто вченою радою Інституту 23.01.2020 року. За результатами розгляду зазначеного питанні вченою радою було прийнято рішення клопотати перед Командуванням ВМС ЗС України про відрахування відповідача у зв`язку з розірванням контракту згідно з Інструкцією № 490.
Враховуючи викладене, відповідач відрахований з навчання наказом ректора Національного університету «Одеська морська академія» у зв`язку з розірванням контракту, звільнений з військової служби у запас за підпунктом «ж» пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» (у зв`язку із систематичним невиконанням умов контракту військовослужбовцем) та виключений зі списків особового складу наказом начальника Інституту від 06.04.2020 року № 68.
Зазначеним наказом відповідачу було оголошено суму до відшкодування за час навчання в Інституті у розмірі 620 806, 44 грн., як зазначає позивач, відповідач був ознайомлений з розрахунками сум витрат та останньому надано, термін для добровільного відшкодування витрат, про що свідчить підпис відповідача про ознайомлення з зазначеним наказом та розрахунками на зворотньому боці витягу з наказу начальника Інституту від 06.04.2020 року № 68.
На даний час відповідачем заборгованість не відшкодована, у зв`язку із чим позивач звернувся до суду з даним позовом.
Відповідача, просив відмовити у задоволенні позову, вказуючи, що позивачем порушено порядок досудового врегулювання спору, оскільки позивачем не було надано (надіслано) повідомлення про відшкодування витрат.
Також зазначено, що грошове утримання у розмірі 487 793, 37 грн. було виплачено за відсутності недобросовісності або рахункової помилки з боку ОСОБА_1 та фактично було єдиним засобом існування, з огляду на відсутність у відповідача будь-яких інших доходів, що з огляду на приписи   ст. 1215 Цивільного кодексу України, зумовлює відсутність у відповідача обов`язку по поверненню позивачу наведеної суми, а відповідно п. 4.1 розділу 4 договору та п. 3 Порядку № 964 у вказаній частині суперечать зазначеній нормі Закону.
Крім того, відповідно до довідки про фактичні витрати, пов`язані на утримання курсанта, сума продовольчого забезпечення за весь період навчання складає – 106 668грн. 72 коп. Відповідач заперечує у повному обсязі проти цієї вимоги, адже у період навчання, він не користувався продовольчим забезпечення, належних та допустимих доказів позивачем не надано. Продовольче забезпечення відповідача здійснювалось за власний рахунок.
Відносно медичного забезпечення відповідач зазначив, що у державних і комунальних закладах охорони здоров`я медична допомога надається безоплатно, існуюча мережа таких закладів не може бути скорочена.
Щодо речового забезпечення, що за весь період навчання складає 26249 грн. 57 коп., зазначено, що весь формений одяг перебуває у нього на зберіганні у вигляді та стані, в якому він його отримав, але в силу ряду причин, а саме: неналежного розміру та якості, він не використовувався та може бути повернутий позивачу у натурі за першою вимогою. Під час проходження служби відповідачем використовувався однострій отриманий за власний рахунок.
27.08.2020 року від відповідача надійшли додаткові пояснення у справі, відповідно до яких відповідач зазначив, що у позивача відсутні докази наявності у Інституту ВМС НУ «Одеська морська академія» ознак правонаступника ВМС Одеської національної морської академії.
Також відповідач звертає увагу суду на те, що відповідно до Порядку відшкодування курсантами та особами офіцерського складу витрат, пов`язаних з їх утриманням у вищих навчальних закладах від 12 липня 2006 р. № 964: п. 1 цей Порядок визначає механізм відшкодування курсантами в разі дострокового розірвання контракту через небажання продовжувати навчання або через недисциплінованість та в разі відмови від подальшого проходження військової служби на посадах осіб офіцерського складу після закінчення вищого навчального закладу. Позивач зазначає, що його звільнення відбулося з інших підстав передбачених Порядком від 12.07.2006 року №964. Наказом начальника НУ «Одеська морська академія» від 31.03.2020 № 478 позивача відраховано з навчання у зв`язку з розірванням контракту та звільнено наказом начальника Інституту ВМС НУ «Одеська морська академія» від 02.04.2020 року № 11-РС з військової служби за підпунктом «ж» пункту 2 частини п`ятої   статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»   (у зв`язку із систематичним невиконанням умов контракту військовослужбовцем), а отже законні підстави для стягнення з відповідача витрат у розумінні п.1 Порядку № 964 у позивача відсутні. Відповідно до п. 1 Порядку № 964 лише особами офіцерського складу, які звільняються з військової служби протягом п`яти років після закінчення вищого військового навчального закладу або військового навчального підрозділу вищого навчального закладу (далі - вищі навчальні заклади) відповідно до пунктів «е», «є», «ж», «и» частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (2232-12) відшкодовуються витрати, пов`язані з їх утриманням у вищому навчальному закладі. А отже позовні вимоги являються безпідставними і необґрунтованими та не підлягають до задоволення.
04.09.2020 року від відповідача надійшли додаткові письмові пояснення, згідно яких відповідач зазначає, що у спірних правовідносинах вимогу про стягнення коштів на відшкодування витрат, пов`язаних з утриманням під час навчання у вищому навчальному закладі заявлено Інститутом ВМС НУ «Одеська морська академія», хоча таке право належить Міністерству оборони України. Також позивач зазначає, що у розумінні ч.6 ст.2 Закону №2232-XII   навчання громадянина України у вищому навчальному військовому закладі є військовою службою і не виключає виконання завдань військової служби, котрі не мають жодного відношення до процесу навчання як такого, але спрямовані на забезпечення функціонування військової частини (військового формування, військового підрозділу тощо). Тому вважає, що кошти у якості оплати часу служби військовослужбовця не є витратами із навчання, а належать до видатків у сфері соціального забезпечення військовослужбовця, а відтак, виплачене грошове забезпечення за реальний пройдений період військової служби не підлягає поверненню.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 23 вересня 2020 року у задоволенні позову Інституту Військово-Морських Сил Національного університету «Одеська морська академія» до ОСОБА_1 про стягнення витрат, пов`язаних з утриманням в вищому навчальному закладі – відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, Інститут Військово-Морських Сил Національного університету «Одеська морська академія» подав апеляційну скаргу, в якій ставиться питання про скасування судового рішення та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог. 
Згідно до вимог ст.311 КАС України суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами. 
Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав. 

КОЛЕГІЯ СУДДІВ ВСТАНОВИЛА

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уклав контракт з Міністерством оборони України в особі начальника факультету військово-морських сил Одеської національної морської академії про проходження військової служби (навчання) в на факультеті військово-морських сил Одеської національної морської академії.
Отже, сторонами згаданого контракту є Міністерство оборони України та громадянин України.
Абзацом 6 пункту 1 вказаного контракту передбачено, що курсант зобов`язаний відшкодовувати Міністерству оборони України витрати, пов`язані з утриманням у вищому навчальному закладі, в якому проходить військову службу (навчання), в разі дострокового розірвання Контракту через небажання продовжувати навчання або недисциплінованості чи відмови від подальшого проходження військової служби після закінчення вищого навчального закладу
08.01.2020 року ОСОБА_1 було складено рапорт, в якому доповів, що укладати контракт на посадах осіб офіцерського складу не бажає. Просить відрахувати з навчання.
12.04.2020 року ОСОБА_1 також було подано рапорт, в якому просить звільнити його з військової служби та після звільнення направити особову справу до Приморського РУ ТК та СП міста Одеси для постановки на військовий облік.
Як встановлено судом, відповідно до витягу з наказу начальника Інституту Військово-Морських Сил Національного університету «Одеська морська академія» (по стройовій частині) від 06.04.2020 року № 68 старшину 2 статті військової служби за контрактом ОСОБА_1 , колишнього курсанта 5 курсу Інституту Військово-Морських Сил Національного університету «Одеська морська академія», якого було відраховано з навчання наказом ректора Національного університету «Одеська морська академія» від 31 березня 2020 року № 478 у зв`язку з розірванням контракту та звільненого наказом начальника Інституту Військово-Морських Сил Національного університету «Одеська морська академія» (по особовому складу) від 02 квітня 2020 року № 11-РС з військової служби у запас за підпунктом «ж» пункту 2 частини п`ятої   статті 26 Закону України «Про військовій обов`язок і військову службу»   (у зв`язку із систематичним невиконанням умов контракту військовослужбовцем), з 06 квітня 2020 року виключено із списків особового складу інституту та всіх видів забезпечення (а з продовольчого забезпечення за Каталогом продуктів харчування з 07 квітня 2020 року) і направлено для зарахування на військовий облік до Приморського РТЦК та СП міста Одеса.
Вислуга років у Збройних Силах України на 06 квітня 2020 року складає загальна 09 років 08 місяців 13 діб, календарна 07 років 04 місяців 14 діб. Строкову службу вислужив.
Виплатити щомісячну премію за особистий внесок у загальні результати служби в розмірі 0 % посадового окладу, надбавку за особливості проходження військової служби у розмірі 65% посадового окладу з урахуванням окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років за період з 01 по 06 квітня 2020 року.
Оголошено суму до відшкодування за час навчання в Інституті Військово - Морських Сил Національного університету «Одеська морська академія» у розмірі 620 806 гривень 44 копійок (грошове забезпечення 487 793 гривень 37 копійок, продовольче забезпечення 106 668 гривень 72 копійок, речове забезпечення 26      249 гривень 57 копійок, квартирно-експлуатаційне забезпечення 00 гривень 00 копійок, медичне забезпечення (санаторно - курортним лікуванням не забезпечувався) 94 гривень 78 копійок. Внести суму до книги обліку нестач Інституту Військово-Морських Сил Національного університету «Одеська морська академія», та віднести на старшину 2 статті К. Ваніна і надати термін для добровільного відшкодування витрат, які пов`язані з навчанням.
Підстава: наказ ректора НУ «ОМА» № 478 від 31.03.2020 року, наказ начальника Інституту ВМС НУ «ОМА» (по особовому складу) від 02.04.2020 року № 11-РС, рапорт старшини 2 статті К.Ваніна (вх. №№ 2/1557 від 06.04.2020 року,      2/1558 від 06.04.2020 року), обхідний аркуш, припис начальника Інституту ВМС НУ «ОМА» №53 від 06.04 2020 року.
Стверджуючи про наявність підстав для покладання обов`язку з відшкодування витрат у примусовому порядку за рішенням суду, позивач ініціював даний спір.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що витрати пов`язані з утриманням у вищому навчальному закладі відшкодовуються саме Міністерству оборони України, зараховуються до державного бюджету та використовуються згідно кошторису Міністерства оборони України. Однак, із адміністративним позовом звернувся університет, а не Міністерство оборони України.
Вирішуючи дану справу в апеляційному провадженні, колегія суддів приходить до наступних висновків.
ЗАСТОСУВАННЯ НОРМ ПРАВА

Вимогами ч.1 ст.2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до вимог ч.2 ст.2 КАС України   у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційна, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Керуючись положеннями вищевказаних законів, Кодексом та контекстом Конституції України можна зробити висновок, що однією з найважливіших тенденцій розвитку сучасного законодавства України є розширення сфери судового захисту, в тому числі судового контролю за правомірністю і обґрунтованістю рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до вимог ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Спірні правовідносини щодо проходження громадянами України військової служби (навчання) у вищих військових навчальних закладах врегульовані нормами Закону України від 25.03.1992 № 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон України № 2232-XII).
Відповідно до ч.ч.3-5 ст. 25 Закону України № 2232-XII зарахування громадян України до вищих військових навчальних закладів та військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти проводиться на добровільних засадах відповідно до особистих заяв після успішного складення вступних іспитів та відповідних випробувань.
Громадяни України, які в установленому порядку зараховані до вищих військових навчальних закладів або військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти для здобуття певних освітніх рівнів і не мають звань офіцерського складу, вважаються курсантами, а ті, що мають такі звання, - слухачами.
З громадянами України - курсантами вищого військового навчального закладу, військового навчального підрозділу закладу вищої освіти укладається контракт про проходження військової служби (навчання) на строки, передбачені абзацом четвертим ч.2   ст. 23 цього Закону. Контракт про проходження військової служби на посадах осіб сержантського і старшинського або офіцерського складу після закінчення навчання укладається між громадянином та державою, від імені якої виступає уповноважений орган військового управління Збройних Сил України або іншого військового формування, для потреб якого він проходить підготовку, на строк, передбачений абз. 3 і абз. 6 ч. 2 ст. 23 цього Закону.
Відповідно до ч. 10 ст. 25 Закону України № 2232-XII курсанти в разі дострокового розірвання контракту через небажання продовжувати навчання або через недисциплінованість, систематичне невиконання умов контракту військовослужбовцем, невиконання освітньої програми (індивідуального навчального плану - за його наявності) та в разі відмови від подальшого проходження військової служби на посадах осіб офіцерського складу після закінчення закладу вищої освіти, а також особи офіцерського складу, які звільняються з військової служби протягом п`яти років (десяти років - для осіб офіцерського складу, які оволоділи спеціальностями льотного складу авіації) після закінчення вищого військового навчального закладу або військового навчального підрозділу закладу вищої освіти відповідно до підпунктів д , е , є , з , и пункту 1 та підпунктів д , е , є , з , ж , з пункту 2 частини п`ятої статті 26 цього Закону, відшкодовують Міністерству оборони України та іншим центральним органам виконавчої влади, яким підпорядковані ці заклади освіти, витрати, пов`язані з їх утриманням у закладі вищої освіти, відповідно до порядку і умов, встановлених Кабінетом Міністрів України. У разі відмови від добровільного відшкодування витрат таке відшкодування здійснюється у судовому порядку.
Пунктом 1 Порядку відшкодування курсантами та особами офіцерського складу витрат, пов`язаних з їх утриманням у закладах вищої освіти, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.07.2006 № 964 (далі - Порядок № 964) визначено механізм відшкодування курсантами в разі дострокового розірвання контракту через небажання продовжувати навчання або через недисциплінованість та в разі відмови від подальшого проходження військової служби на посадах осіб офіцерського складу після закінчення вищого навчального закладу, а також особами офіцерського складу, які звільняються з військової служби протягом п`яти років після закінчення вищого військового навчального закладу або військового навчального підрозділу вищого навчального закладу (далі - вищі навчальні заклади) відповідно до п.п. е , є , ж , и , і ч. 6 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу витрат, пов`язаних з їх утриманням у вищому навчальному закладі» (далі - витрати).
Згідно з п.п. 3-4 Порядку № 964 відшкодування здійснюється у розмірі фактичних витрат, пов`язаних з: грошовим, продовольчим, речовим, медичним забезпеченням; перевезенням до місця проведення щорічної основної та канікулярної відпустки та у зворотному напрямку; оплатою комунальних послуг і вартості спожитих енергоносіїв.
Порядок розрахунку витрат установлюється Міноборони разом з Мінфіном, МВС, Адміністрацією Держприкордонслужби, Управлінням державної охорони, СБУ, Службою зовнішньої розвідки, Держспецтрансслужбою.
Розрахунок фактичних витрат здійснюється вищим навчальним закладом згідно з нормами утримання курсантів.
Відповідно до пп. 2.1 п. 2 Порядку розрахунку витрат, пов`язаних з утриманням курсантів у вищих навчальних закладах, затвердженого наказом Міністерства оборони України, Міністерства фінансів України, Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства транспорту та зв`язку України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Управління державної охорони України, Служби безпеки України від 16.07.2007 №419/831/240/605/537/219/534 (далі - Порядок розрахунку витрат), відшкодування здійснюється в розмірі фактичних витрат, пов`язаних з утриманням курсантів у ВНЗ, а саме витрат на: грошове забезпечення; продовольче забезпечення; речове забезпечення; медичне забезпечення; перевезення до місця проведення щорічної основної та канікулярної відпустки та назад; оплату комунальних послуг та спожитих енергоносіїв.
Згідно з пп. 2.1.1 п. 2 Порядку розрахунку витрат витратами на грошове забезпечення є отримане курсантом щомісячне грошове забезпечення за весь період навчання. Щомісячне грошове забезпечення визначається з посадового окладу та додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу та надбавки), передбачених чинним законодавством для цієї категорії військовослужбовців.
Фактичні дані беруться з розрахункових відомостей та інших передбачених документів, що підтверджують виплату щомісячного грошового забезпечення курсанту.
Отже, з аналізу наведених правових норм вбачається, що у разі дострокового розірвання контракту через небажання продовжувати навчання або через недисциплінованість, систематичне невиконання умов контракту військовослужбовцем, невиконання освітньої програми курсанти відшкодовують навчальному закладу витрати, пов`язані з їх утриманням у вищому навчальному закладі у розмірі фактичних витрат, пов`язаних з: грошовим, продовольчим, речовим, медичним забезпеченням; перевезенням до місця проведення щорічної основної та канікулярної відпустки та у зворотному напрямку; оплатою комунальних послуг і вартості спожитих енергоносіїв, розрахунок яких здійснюється вищим навчальним закладом згідно з нормами утримання курсантів та установлюється Міноборони разом із Мінфіном, МВС, Управлінням державної охорони, СБУ та Службою зовнішньої розвідки. Фактичні дані беруться з розрахункових відомостей та інших передбачених документів, що підтверджують виплату щомісячного грошового забезпечення курсанту.
Судовим розглядом встановлено, що витрати, пов`язані з утриманням відповідача під час навчання, підтверджується наказами, довідками-розрахунками позивача.
Тобто, позивач надав усі належні докази на підтвердження розміру витрат, пов`язаних з утриманням відповідача в Інституті Військово-Морських Сил Національного університету «Одеська морська академія».  
Пунктами 7-8 Порядку № 964 визначено, що у разі відмови курсанта або особи офіцерського складу добровільно відшкодувати витрати стягнення їх сум здійснюється у судовому порядку.
Сума відшкодованих витрат зараховується до спеціального фонду державного бюджету і використовується відповідно до кошторису Міноборони, МВС, Адміністрації Держприкордонслужби, Управління державної охорони, СБУ та Служби зовнішньої розвідки.
Щодо висновків суду щодо неналежності позивача у цій справі, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Міністерство оборони України є уповноваженим органом, який здійснює функції держави у спірних відносинах, а Інститут Військово-Морських Сил Національного університету «Одеська морська академія» є бюджетною установою та утримується виключно за рахунок коштів Державного бюджету України. Витрати, які відшкодовані за утримання у вищому навчальному закладі зараховуються до спеціального фонду державного бюджету на спеціальний рахунок позивача, виключно на утримання курсантів.
Між Міністерством оборони України в особі начальника факультету військово-морських сил Інституту Військово-Морських Сил Національного університету «Одеська морська академія» та старшим матросом ОСОБА_1 був укладений контракт про проходження військової служби (навчання) у Збройних Силах України, відповідно до якого відповідач зобов`язувався сумлінно виконувати вимоги статутів Збройних Сил України, накази командирів та добровільно відшкодувати витрати пов`язані з його утриманням у вищому військовому закладі, в разі дострокового розірвання контракту через небажання продовжувати навчання або недисциплінованість.
Отже, саме між позивачем та ОСОБА_1 виникли спірні правовідносини через невиконання останнім умов зазначеного контракту.
Таким чином, колегія суддів зазначає, що Інститут Військово-Морських Сил Національного університету «Одеська морська академія» має право звернення з позовом до відповідача про стягнення витрат за його утримання у навчальному закладі.
Зазначений висновок узгоджується з висновками, викладеними в постановах Верховного Суду у справі № 560/1341/19 від 19.11.2020, у справі № 420/4661/19 від 24.02.2021.
З огляду на вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає, висновок суду апеляційної інстанції про відсутність у позивача права на звернення до суду є неправильним.  
Водночас, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Як вбачається з наказу начальника Інституту Військово-Морських Сил Національного університету «Одеська морська академія» (по стройовій частині) від 06.04.2020 року №68 ОСОБА_1 надано термін для добровільного відшкодування витрат, які пов`язані з навчанням. Позивачем оголошено щодо обов`язку відповідача відшкодувати витрати пов`язані з навчанням та відповідно до контракту відповідач був обізнаний щодо наявності у нього обов`язку із відшкодуванням витрат за навчання у навчальному закладі у разі дострокового розірвання ним контракту  
Відтак, враховуючи наведене вище нормативне регулювання та праворозуміння, правильне вирішення спору у справах з подібними правовідносинами залежить від того, чи було курсанта ознайомлено із розрахунком витрат, пов`язаних з його утриманням у вищому навчальному закладі, здійсненим відповідно до приписів Порядку № 964 та Порядку №419/831/240/605/537/219/534, та запропоновано йому добровільно відшкодувати такі витрати.
Саме із відмовою курсанта добровільно відшкодувати витрати на його утримання у вищому навчальному закладі, законодавцем пов`язано можливість звернення МВС України та інших центральних органів виконавчої влади, яким підпорядковані відповідні навчальні заклади, із позовом про стягнення такого відшкодування у судовому порядку.
Отже, із цільового тлумачення наведених правових норм слідує, що у вимірі спірних правовідносин Академія була зобов`язана після отримання рапорту відповідача про рапорт про відрахування здійснити розрахунком витрат, пов`язаних з його утриманням у цьому ВНЗ, відобразити узагальнену суму відшкодування у відповідному наказі про звільнення курсанта, а також надати йому час на добровільне відшкодування таких витрат. І лише, у разі відмови відповідача здійснити таке відшкодування у добровільному порядку, з наступного дня після спливу визначеного Академією строку добровільного відшкодування, остання могла звернутися до суду.
Водночас відповідач наполягає, що не відмовлявся добровільно відшкодувати витрати, пов`язані із його утриманням у вищому навчальному закладі, оскільки взагалі не отримував від Академії розрахунку суми належних до відшкодування витрат, тобто йому не було запропоновано у добровільному порядку відшкодувати витрати, які є предметом стягнення у цій справі.
При цьому, обґрунтовуючи позовну заяву, позивач стверджує про обізнаність відповідача щодо виникнення у нього обов`язку відшкодувати витрати, пов`язані із його утриманням у навчальному закладі, однак не надає доказів, що відповідача було ознайомлено із розрахунком таких витрат та запропоновано добровільно відшкодувати такі витрати.
Колегія суддів звертає увагу, що означені документи не містять розрахунку витрат, пов`язаних з утриманням відповідача  в Інституті Військово-Морських Сил Національного університету «Одеська морська академія», у цих документах також не визначено строк добровільного відшкодування відповідачем таких витрат.
Частиною 2 ст. 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Відповідно до пунктів 21, 24 рішення у справі «Федоренко проти України» (№ 25921/02) Європейський Суд з прав людини, здійснюючи прецедентне тлумачення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції сформулював правову позицію про те, що право власності може бути «існуючим майном» або «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи «законними сподіваннями» отримання права власності. Аналогічна правова позиція сформульована Європейським судом з прав людини і в справі «Стреч проти Сполучного Королівства» (Stretch v. the United Kingdom № 44277/98).
У межах вироблених Європейським Судом з прав людини підходів до тлумачення поняття «майно», а саме в контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, це поняття охоплює як «наявне майно», так і активи включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування стосовно ефективного здійснення свого «права власності» (пункт 74 рішення Європейського Суду з прав людини у справі Фон Мальтцан та інші проти Німеччини). Суд робить висновок, що певні законні очікування заявників підлягають правовому захисту, та формує позицію для інтерпретації вимоги як такої, що вона може вважатися «активом»: вона повинна мати обґрунтовану законну підставу, якою, зокрема є чинна норма закону, тобто встановлена законом норма щодо виплат (пенсійних, заробітної плати, винагороди, допомоги) на момент дії цієї норми є «активом», на який може розраховувати громадянин як на свою власність (Maltzan (Freiherr Von) and others v. Germany № 71916/01, № 71917/01 та № 10260/02).
Суд апеляційної інстанції наголошує, що оскільки визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі, а тому суд під час розгляду справи повинен створювати необхідні умови для всебічного, повного й об`єктивного дослідження справи, однак не зобов`язаний підміняти собою учасників процесу, шукаючи докази виключно за власною ініціативою. 
Статтею 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Згідно із ст.17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.
Згідно з п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.
Колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку, що доводи апелянта не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, а тому судом до уваги не приймаються.
Відповідно до ч.1-3 ст.242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
За таких обставин колегія суддів вважає наведені висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам ст.ст. 2, 7, 8, 9, 10, 73, 74, 77 КАС України та не приймає доводи, наведені в апеляційній скарзі про те, що рішення підлягає скасуванню.
Відповідно до вимог ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу, а в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Отже, в адміністративному процесі, як виняток із загального правила, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень встановлена презумпція його винуватості. Презумпція винуватості покладає на суб`єкта владних повноважень обов`язок аргументовано, посилаючись на докази, довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності та спростувати твердження позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів. 
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Керуючись ст.ст. 308; 311; 315; 316; 321; 322; 325 КАС України, суд апеляційної інстанції, – 
ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Інституту Військово-Морських Сил Національного університету «Одеська морська академія» - залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 23 вересня 2020 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя 	 	Джабурія О.В.	
Судді	    	Вербицька Н. В.   Кравченко К.В.