Справа № 303/7726/19

П О С Т А Н О В А
Іменем України

02 вересня 2021 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі: 
       головуючого - судді Куштана Б.П. (доповідача), 
       суддів: Бисаги Т.Ю. і Кожух О.А.,
       з участю секретаря Кекерчень М.І.,
       розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги виконавчого комітету Мукачівської міської ради Закарпатської області та прокуратури Закарпатської області на заочне рішення Мукачівського міськрайонного суду від 09червня 2020 року (у складі судді Гутій О.В.) за позовом виконавчого комітету Мукачівської міської ради Закарпатської області до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - прокуратура Закарпатської області, про визнання осіб такими, що втратили право на проживання у службовій квартирі, виселення без надання іншого жилого приміщення і зобов`язання учинити певні дії, -
ВСТАНОВИВ:
       Виконавчий комітет Мукачівської міської ради Закарпатської області (надалі - Мукачівський міськвиконком) звернувся до суду з цим позовом у грудні 2019 р.
       Просив:
-визнати ОСОБА_1 , ОСОБА_2 і ОСОБА_3 такими, що втратили право на проживання у службовій квартирі АДРЕСА_1 ;
-виселити ОСОБА_1 , ОСОБА_2 і ОСОБА_3 із службової квартири АДРЕСА_2 , без надання іншого житлового приміщення;
-зобов`язати ОСОБА_1 , ОСОБА_2 і ОСОБА_3 повернути Мукачівському міськвиконкому службову квартиру АДРЕСА_2 в належному стані, за відповідним актом приймання-передачі;
-стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 і ОСОБА_3 на користь Мукачівського міськвиконкому витрати, понесені позивачем за розгляд справи в суді. 
       Позов обґрунтований тим, що однокімнатна квартира АДРЕСА_2 перебуває у комунальній власності територіальної громади м. Мукачева.
       Рішенням Мукачівського міськвиконкому № 249 від 26.08.2015 р. «Про укладення договорів житлового найму, взяття на квартирний облік і надання житла» на підставі рішення Мукачівської міської ради № 1501 від 25.06.2015 р. «Про виділення службового житла для проживання працівників прокуратури м. Мукачева» квартира АДРЕСА_2 отримала статус «службового житла для тимчасового проживання працівників прокуратури м. Мукачева» та була виділена для тимчасового проживання прокурора м. Мукачева - ОСОБА_1 , на період виконання ним службових обов`язків.
       26.08.2015 р. ОСОБА_1 був виданий ордер на службове житло на сім`ю із трьох осіб ( ОСОБА_1 - наймач, ОСОБА_2 - дружина, ОСОБА_3 - син).
       14.12.2015 р. наказом Генерального прокурора України ОСОБА_1 звільнений із посади прокурора м. Мукачева та з органів прокуратури в зв`язку зі скороченням штатів.
       Звільнити квартиру в добровільному порядку відповідачі не бажають, хоча з самого моменту виділення останні там фактично не проживають і не зареєстровані, договір житлового найму з ОСОБА_1 не укладався, квартирна плата не здійснювалася. 
       Таким чином, оскільки прокуратура м. Мукачева перестала функціонувати, а ОСОБА_1 більше не займає посаду прокурора м. Мукачева, то подальше закріплення за ним указаного службового житла є протиправним і позбавляє позивача можливості розпоряджатися власним майном в інтересах територіальної громади м. Мукачева.
       Окрім того, ОСОБА_1 із 04.12.2013 р. є власником житлового будинку з надвірними спорудами в АДРЕСА_3 , загальною площею 216 кв. м і присадибної земельної ділянки.
       Заочним рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 09.06.2020 р. у задоволенні позову відмовлено.
       Указане судове рішення мотивоване безпідставністю позовних вимог.
       У апеляційній скарзі Мукачівський міськвиконком просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позову.
       Посилається на порушення судом норм матеріального права.
       Узагальнені та доречні доводи скарги зводяться до такого:
-закріплені у ст.ст. 124, 125 ЖК України гарантії не можуть бути застосовані у спірних правовідносинах, оскільки відповідачі мають у наявності інше житло та не перебували у трудових стосунках із Мукачівською міською радою (Мукачівським міськвиконкомом);
-суд не дав належної оцінки письмовим доказам щодо непроживання відповідачів у спірній квартирі та наявності у них іншого житла;
-відмовляючи в задоволенні позовної вимоги про зобов`язання відповідачів повернути позивачу службову квартиру в належному стані за відповідним актом приймання-передачі як похідної, суд першої інстанції водночас не обґрунтував таку відмову.
       Письмового відзиву на скаргу не подано.
       У апеляційній скарзі прокуратура Закарпатської області просить скасувати заочне рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позову.
       Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
       Узагальнені та доречні доводи скарги зводяться до такого:
-відмова у задоволенні позовних вимог призведе до продовження порушення прав органу місцевого самоврядування як власника спірної квартири і суперечитиме загальним засадам житлового законодавства, оскільки ОСОБА_1 є власником житлового будинку, на цей час обов`язки прокурора м. Мукачева не виконує, не є службовою особою органів прокуратури,він і його сім`я у спірній квартирі не проживали і не проживають.
       Письмового відзиву на скаргу не подано.
       У судовому засіданні представники апелянтів підтримали свої скарги повністю. Відповідачі в жодне судове засідання не з`явилися, хоча про дату, час і місце таких були належно повідомлені.
       Переглянувши справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про необхідність зміни оскарженого рішення із таких мотивів.
       Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції визнав, що позивачем не надано належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів на підтвердження обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог, а тому дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.
       При цьому були встановлені такі факти й обставини:
-відповідно до рішення Мукачівської міської ради від 25.06.2015 року № 1501 «Про виділення службового житла для проживання працівників Прокуратури м.Мукачево» доручено виконавчому комітету Мукачівської міської ради надати однокімнатній квартирі АДРЕСА_2 статус службового житла для тимчасового проживання працівників Прокуратури міста Мукачево ( а.с.10-11);
-рішенням виконавчого комітету Мукачівської міської ради № 249 від 26.08.2015 року «Про укладення договорів житлового найму, взяття на квартирний облік та надання житла» однокімнатній квартирі АДРЕСА_2 надано статус «службового житла для тимчасового проживання працівників Прокуратури міста Мукачева» та вказану службову квартиру виділено для тимчасового проживання прокурора міста Мукачева ОСОБА_1 на період виконання ним службових обов`язків, склад сім`ї 3 чоловіка, який зареєстрований та проживає в АДРЕСА_3 , в приватному будинку ( а.с.12);
-на підставі рішення виконавчого комітету від 26.08.2015 року № 249 ОСОБА_1 був виданий ордер на службове житло № 248 серія СЖ на склад сім`ї 3 чоловіка: ОСОБА_1 - наймач, ОСОБА_2 - дружина, ОСОБА_4 - син ( а.с.13);
-як видно з листа виконавчого комітету Мукачівської міської ради № 01-14/1266 від 07.07.2016 року, адресованого прокуратурі Закарпатської області, ОСОБА_1 був призначений на посаду прокурора м.Мукачева з 28.05.2014 року згідно з поданням прокурора Закарпатської області, вищевказана квартира надавалася йому за клопотанням та рішенням адміністрації від 27.07.2015 року;
-з листів виконавчого комітету Мукачівської міської ради № 214/01-09 від 07.07.2016 року, № 98/01-31 від 09.02.2018 року, адресованих ОСОБА_1 , вбачається, що останній повідомлявся про необхідність термінової здачі квартири АДРЕСА_2 , яка була надана для тимчасового проживання на період виконання службових обов`язків прокурора Прокуратури м. Мукачева ( а.с.16);
-відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав від 29.04.2015 року ОСОБА_1 є власником житлового будинку, що знаходиться за адресою АДРЕСА_3 ( а.с.34);
-згідно з актом № 240 від 20.11.2019 року, складеним ТОВ «І.Т.В Сервіс Плюс», ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 за адресою АДРЕСА_2 , не проживають з 2015 року ( а.с.38);
-за даними ТОВ «І.Т.В. Сервіс Плюс» від 20.11.2019 року договір житлового найму на квартиру за адресою АДРЕСА_2 , не укладався. Оплата квартирної плати за адресою: АДРЕСА_2 , не проводиться. Заборгованість станом на 01.11.2019 року складає 5341,99 гривень (а.с.37-39);
-згідно з листом прокуратури Закарпатської області від 12.07.2018 року № 13/3-36 вих-18 (а.с.20) відповідач ОСОБА_1 14.12.2015 року звільнений з посади прокурора міста Мукачева та органів прокуратури у зв`язку зі скороченням штатів.
       За наведених обставин суд першої інстанції виснував, що відповідачі не проживають і не зареєстровані у спірній службовій квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , що свідчить про необґрунтованість вимог позивача про визнання їх такими, що втратили право на проживання у службовій квартирі, а відтак вони не можуть бути виселені з указаного житла, оскільки такі в спірній квартирі не проживають. Окрім того, позаяк ОСОБА_1 звільнено у зв`язку зі скороченням штату, то немає правових підстав для виселення його та його сім`ї зі спірного житла відповідно до Закону (стаття 125 ЖК Української РСР).
       Колегія суддів апеляційного суду погоджується із установленими судом першої інстанції обставинами,які мають значення для справи (є предметом доказування), однак не може погодитися із висновком про необґрунтованість вимог позивача про визнання відповідачів такими, що втратили право на проживання у службовій квартирі через невідповідність цього висновку фактичним обставинами справи та неправильне застосування нормам матеріального права. 
       При цьому, не оспорюється, що:
-однокімнатна квартира АДРЕСА_2 є комунальною власністю і має статус службового житла;
-Указана квартира була виділена ОСОБА_1 на період виконання ним службових обов`язків;
-відповідачі не проживають і не зареєстровані у спірному службовому житлі з моменту отримання такого;
-договір житлового найму не укладався, оплата квартирної плати не здійснювалася;
- ОСОБА_1 є власником житлового будинку, що знаходиться за адресою АДРЕСА_3 (т.1, а.с.34);
- ОСОБА_1 14.12.2015 року звільнений з посади прокурора міста Мукачева та органів прокуратури у зв`язку зі скороченням штатів.
       Додатково суд апеляційної інстанції установив, що відповідно до протоколу № 2 профспілкових зборів профорганізації Мукачівської місцевої прокуратури від 29.02.2016 р. надано згоду на виділення службової квартири АДРЕСА_2 заступнику керівника Мукачівської місцевої прокуратури - Кюкало П.П., який перебуває на квартирному обліку при Мукачівському міськвиконкомі (т.2, а.с.18). Листами виконавчого комітету Мукачівської міської ради від 04.05.2016 р. і від 07.07.2016 р. керівник Мукачівської місцевої прокуратури повідомлений, що виконком не може прийняти рішення про перерозподіл спірної квартири під службове житло для працівників Мукачівської місцевої прокуратури та надання такої ОСОБА_5 , оскільки вказане житло не є вільним (т.2, а.с.19).Відповідно до листа Мукачівської місцевої прокуратури станом на 03.12.2019 р. і на 09.03.2021 р. на квартирному обліку потребуючих покращення житлових умов за місцем проживання при виконавчому комітеті Мукачівської міської ради (згідно з рішенням № 31 від 23.02.2016 р.) перебуває заступник керівника Мукачівської місцевої прокуратури - Кюкало П.П. (т.2, а.с.44).                        Тобто, існує черга осіб (працівників прокуратури), які можуть претендувати на заселення у службове житло.                                                Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.                                                                                Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.                                                                                                Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачено статтею 16 ЦК України.                                                                                        Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.                                                                Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений статтею 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.                        Позивач обґрунтовує заявлені вимоги тим, що є власником спірного службового житла, прокуратура м. Мукачева перестала функціонувати, а ОСОБА_1 більше не займає посаду прокурора м. Мукачева, то подальше закріплення за ним указаного службового житла є протиправним і позбавляє позивача можливості володіти і розпоряджатися власним майном в інтересах територіальної громади м. Мукачева.                                Особливість права користування службовим житлом на підставі ордеру полягає, зокрема, у тому, що володільцем такого житла залишається його власник. Особа, яка користується службовим житлом, знає, що після припинення її правовідносин з роботодавцем вона зобов`язана звільнити надане ним житлове приміщення.                                Зокрема, у своєму рапорті на адресу прокурора Закарпатської області ОСОБА_1 просив надати йому службову квартиру для тимчасового проживання на період виконання ним службових обов`язків (т.2, а.с.17).        Відмовляючи в задоволенні позовної вимоги про визнання відповідачів такими, що втратили право на проживання у службовій квартирі, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачі не проживають і не зареєстровані у спірній службовій квартирі.                        З цього приводу колегія суддів зауважує таке.                                        У спірних правовідносинах права позивача як власника службового житла захищені статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до якої кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.                                                                                                Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.                Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.                                                У пункті 33 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2019 року у справі № 761/5115/17 (провадження № 14-391цс19) вказано, що: «одним зі способів захисту права користування майном є припинення дії, яка це право порушує (пункт 3 частини другої статті 16 ЦК України), - усунення перешкод у здійсненні права користування майном (негаторний позов). Підставою для подання такого позову є вчинення перешкод правомірній реалізації речового права.                                        З огляду на підстави заявленого позову, до спірних правовідносин застосуванню підлягають положення статей 391, та глави 32 «Право користування чужим майном» ЦК України, оскільки застосування до регулювання житлових відносин положень ЖК Української РСР, прийнятого 30 червня 1983 року, не відповідає реаліям сьогодення та змісту нинішніх суспільних відносин. Натомість ЦК України є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше, а тому темпоральна колізія норм права має вирішуватися саме на користь норм ЦК України (правовий висновок, викладений Верховним Судом у постановівід 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20).                                                                                                Установлено та не заперечується, що ОСОБА_1 із сім`єю отримав право користування службовою квартирою АДРЕСА_2 на підставі ордеру на службове жиле приміщення за № 248 серії СЖ, який, у свою чергу, виданий на підставі рішення виконавчого комітету Мукачівської міської ради № 249 від 26.08.2015 р. «Про укладення договорів житлового найму, взяття на квартирний облік та надання житла».                                                                                                Однак, із того часу і дотепер відповідачі в указаній службовій квартирі не проживали (яких-небудь перешкод у вселенні не встановлено), не зареєстровані, договору найму жилого приміщення не укладено (зворотного не встановлено),комунальні послуги не сплачувалися,а 14.12.2015 року ОСОБА_1 був звільнений з посади прокурора міста Мукачева та органів прокуратури у зв`язку зі скороченням штатів.Окрім того, відповідачі забезпечені іншим житлом, а на службове житло претендують інші працівники прокуратури.                                                Верховний Суд із урахуванням норм цивільного і житлового права та практики ЄСПЛ у подібних правовідносинах проживання (зокрема, рішення ЄСПЛ у справі "Баклі проти Сполученого Королівства" від 11 січня 1995 року, пункт 63), дійшов висновку про те, що принцип пропорційності втручання у право особи на користування житлом шляхом визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням, не буде порушено у випадку, якщо особа тривалий час не проживає у спірному житловому приміщенні без поважних причин, не ставиться до нього, як до свого постійного місця проживання, тому не має з ним достатніх триваючих зв`язків (постанова ВС від 28.07.2021 р., № 754/15542/19|61-6752св21).                                                                        У контексті наведеного колегія суддів вважає, що позовна вимога провизнання відповідачів такими, що втратили право на проживання у службовій квартирі, є елементом усунення перешкод у здійсненні права розпорядження майном - службовим житлом(припинення дії, яка це право порушує), вирішення якої не залежить від факту проживання і реєстрації осіб у спірному житлі.                                                                                Тобто, вказана позовна вимога підлягає задоволенню як законна, обґрунтована, доведена та справедлива, в зв`язку з чим відповідні доводи апеляційних скарг заслуговують на увагу.                                                        У решті оскарженого рішення апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції через їх відповідність правильно встановленим обставинам, які мають значення для справи (є предметом доказування), належно оціненим доказам і нормам матеріального права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, а доводи апеляційних скарг не спростовують цих висновків.                                        Так, у зв`язку з установленими фактичним обставинами справи виселення відповідачів є безпредметним, оскільки такі у спірному службовому житлі не проживали та не проживають. Окрім того, гарантії, визначені положеннями ЖК Української РСР щодо неможливості виселення особи без надання іншого жилого приміщення (ст. 125 ЖК УРСР), законодавцем установлені з метою недопущення позбавлення особи єдиного житла. Проте, як установленота не заперечується, відповідач ОСОБА_1 є власником житлового будинку АДРЕСА_3 (т.1, а.с.34).                                                        З приводу зобов`язання повернути службову квартиру виконавчому комітету Мукачівської міської ради колегія суддів уточнює, що така підлягає поверненню роботодавцю (Закарпатській обласній прокуратурі).        За загальним правилом службове житло надається особі тимчасово, допоки з роботодавцем, який надав це житло, її пов`язують трудові правовідносини. Після їх припинення службове житло має бути повернене роботодавцю для того, щоб у ньому мали можливість проживати інші працівники.                                                                                                Отже, за наслідками розгляду апеляційних скарг та згідно з положеннями ст. 376 ЦПК колегія суддів дійшла висновку про скасування рішення суду першої інстанції у частині відмови в задоволенні позовної вимоги про визнання відповідачів такими, що втратили право на проживання у службовій квартирі АДРЕСА_1 , та необхідність задоволення цієї вимоги (зміна судового рішення) з викладом резолютивної частини в новій редакції.                                                        Керуючись ст.ст. 391 ЦК України, ст.ст. 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.4, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -
ПОСТАНОВИВ:
1. Апеляційні скарги виконавчого комітету Мукачівської міської ради Закарпатської області та прокуратури Закарпатської області задовольнити частково.                                                                                         2.Рішення Мукачівського міськрайонного суду від 09 червня 2020 року змінити, виклавши його резолютивну частину в наступній редакції.                2.1. Позов виконавчого комітету Мукачівської міської ради Закарпатської області задовольнити частково.                                                 2.2. Визнати ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право проживання у службовій квартирі АДРЕСА_2 .                        2.3. У решті позову відмовити.                                         3.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.                                                                         4.Повне судове рішення складено 22.09.2021 р.
Судді: